Номер провадження: 22-ц/813/6131/25 
Справа № 519/781/25
Головуючий у першій інстанції Лемець С. П.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.08.2025 року                                                                  м. Одеса
Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Коновалової В.А.,
за участю секретаря судового засідання Булацевської Я.В.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
представник відповідача – ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Заяць Костянтина Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Південного міського суду суд Одеської області від 20 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Лемця С.П., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,- 
встановив:
Короткий зміст позовних вимог.
Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.08.2023 сторони уклали шлюб. Від даного шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. У добровільному порядку сторони не дійшли домовленості про сплату аліментів на утримання дитини.
Позивач не має можливості самостійно утримувати сина, оскільки працює в ДП «МТП Південний» на посаді заступника начальника вантажного складу та має не високу заробітну плату. Кошти потрібні для придбання одягу, продуктів харчування, належного відпочинку дитини.
Відповідач служить в Збройних силах України у НОМЕР_1 окремій бригаді Сил територіальної оборони, має стабільну заробітну плату.
ОСОБА_2 не перебуває на обліку в жодній медичній установі, має добрий стан здоров`я, інших утриманців у нього не має.
Короткий зміст судового рішення
Рішенням Південного міського суду суд Одеської області від 20 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, задоволено частково.
Стягнуто аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 щомісячно, починаючи з дня подачі позову, а саме з 16.04.2025 у розмірі 1/5 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але неменше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що враховуючи встановлені обставини та приймаючи до уваги, що витрати на утримання дитини батьки повинні нести порівну, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд вважає, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 аліменти у розмірі 1/5 частини його заробітку (доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Південного міського суду суд Одеської області від 20.05.2025– змінити та стягнути аліменти з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 щомісячно, починаючи з дня подачі позову, а саме з 16.04.2025 у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення ним повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що не згодний з ухваленим рішенням, вважає його необґрунтованим, прийнятим на підставі неповного встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильного дослідження та оцінки доказів, та таким що прийняте з грубим порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права.
Вказує, що на момент звернення із позовною заявою до суду, між позивачем та відповідачем відсутні спірні правовідносини. Та позивачем, в свою чергу, не надано жодних доказів існування спору щодо розміру аліментів.
Суд першої інстанції зазначає, що відповідно до норм Закону батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а з іншої зазначає, що відповідач не надав доказів утримання другої дитини. Що в свою чергу є імперативом, відповідно до норм сімейного законодавства.
Судом першої інстанції не зазначено якими нормами права суд керувався при визначенні розміру аліментів. Так, судом першої інстанції вирішено стягнути з відповідача аліменти у частці 1/5 від усіх видів заробітку.
Однак, слід зазначити, що Законом передбачено чіткий розмір аліментів, що стягуються на 2-х дітей – 1/3, тобто по 1/6 на кожну дитину. З чого вбачається, що при ухваленні оскаржуваного висновку, суд першої інстанції повинен був виходити з того, що у відповідача наявна ще одна дитина, та повинен був стягнути аліменти у частці 1/6 на користь позивача.
Відповідно до висновків викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.06.2024 у справі №686/22677/23, зміна сімейного стану є самостійною підставою для зменшення розміру стягуваних із такого батька аліментів на користь дитини.
Вказаною постановою, у зв`язку із народженням у відповідача другої дитини в іншому шлюбі, було зменшено розмір аліментів з 1/4 на 1/6. 
З чого вбачається, що враховуючи норми сімейного законодавства, та діючу практику Верховного суду, з метою уникнення правової невизначеності та з метою уникнення породження нових справ, суд першої інстанції повинен був ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/6 частки з усіх видів доходів.
Щодо явки сторін.
Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду. В судове засідання в режимі відеоконференції зявився представник відповідача, не заперечував проти слухання справи, клопотань про відкладення не надходило, що у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 11.08.2023 рішенням Южного міського суду Одеської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.11).
Під час перебування у шлюбі у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.10).
ОСОБА_4 проживає разом з ОСОБА_1 , що сторонами не заперечується.
Позивач просить стягнути аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 щомісячно сплачуються аліменти у добровільному порядку, що підтверджено відповідними довідками про доходи.
Відповідач у відзиві на позовну заяву про стягнення аліментів позов не визнає та повідомив суд про той факт, що має дитину від другого шлюбу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та добровільно сплачує аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 . Також відповідач зазначає, що має на своєму утриманні дружину ОСОБА_6 , яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Суд першої інстанції задовольнивши позов частково та визначивши аліменти у розмірі 1/5 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але неменше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, виходив з того, що той факт, що відповідач вдруге уклав шлюб, від якого у нього народилась дитина, сам по собі не може бути підставою для відмови в позові.
Також, суд критично оцінив позицію представника відповідача щодо відсутності спору, оскільки як було встановлено в судовому засіданні між сторонами існує спір, зокрема щодо розміру аліментів, який відповідач визначає самостійно.
Суд врахував, що у ОСОБА_2 наявна ще одна дитина – ОСОБА_7 . При цьому матеріали справи не містять належних та достатніх доказів утримання відповідачем малолітньої доньки та дружини ОСОБА_6 ..
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Щодо доводів апеляційної скарги, що відповідач сплачує аліменти у добровільному порядку та між позивачем та відповідачем відсутні спірні правовідносини, то апеляційний суд їх не приймає, з огляду на таке.
Обов`язок щодо утримання дитини є безумовним і не залежить від наявності шлюбу між батьками чи інших обставин.
Стаття 181, 189 СК України передбачає можливість сплати аліментів добровільно — шляхом укладення договору про утримання дитини, який підлягає нотаріальному посвідченню. У разі відсутності такого договору аліменти можуть стягуватись у судовому порядку.
У практиці трапляються випадки, коли один із батьків здійснює добровільну сплату коштів на користь дитини без укладення відповідного договору та без судового рішення. Однак така сплата не позбавляє іншого з батьків права звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів.
Розмір добровільної сплати не є фіксованим та визначається на власний розсуд платника. Це суперечить принципу справедливості утримання дитини. Відповідно до частини 2 статті 182 СК України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У разі якщо платник сплачує меншу суму, таке виконання зобов`язання не може вважатися належним.
Відсутність судового рішення або нотаріального договору позбавляє отримувача правових гарантій. У такому випадку аліменти не мають юридичного захисту в частині стабільності розміру, строків виплати та відповідальності за їхнє невиконання. Аліменти, які сплачуються «за домовленістю», можуть бути в будь-який момент зменшені, призупинені або припинені платником без правових наслідків, оскільки не існує належного виконавчого документа.
Відсутність контролю з боку держави щодо виконання обов`язку. Виконання рішення суду або нотаріального договору підлягає контролю з боку органів виконавчої служби. Добровільна сплата без юридичного оформлення не дає можливості застосування примусових заходів стягнення у разі ухилення платника від виконання зобов`язання.
Таким чином, факт добровільної сплати аліментів не виключає можливості і необхідності їхнього стягнення в судовому порядку.
Офіційне оформлення аліментних зобов`язань забезпечує юридичну визначеність, стабільність та захист інтересів дитини, що відповідає як нормам СК України, так і загальним принципам захисту прав дитини, передбачених міжнародними актами.
Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що як було встановлено між сторонами існує спір, зокрема щодо розміру аліментів, який відповідач визначає самостійно.
Суд першої інстанції вірно врахував, що у ОСОБА_2 наявна ще одна дитина – ОСОБА_7 , однак враховуючи майновий стан, відповідно до довідки наданої відповідачем, дійшов правильного висновку про можливість стягнення 1/5 частини з усіх видів його доходу.
Фактично лише зазначення про утримання жінки та дитини не може слугувати підставою для відмови у стягнені аліментів.
Скаржник вказує, що що Законом передбачено чіткий розмір аліментів, що стягуються на 2-х дітей – 1/3, тобто по 1/6 на кожну дитину. З чого вбачається, що при ухваленні оскаржуваного висновку, суд першої інстанції повинен був виходити з того, що у відповідача наявна ще одна дитина, та повинен був стягнути аліменти у частці 1/6 на користь позивача.
Однак апеляційний суд не погоджується з таким твердження, оскільки з матеріалів справи не вбачається стягнення аліментів на двох дітей.
Посилання на постанову Верховного Суду у справі №686/22677/23, та зазначення, що зміна сімейного стану є самостійною підставою для зменшення розміру стягуваних із такого батька аліментів на користь дитини, не є релевантною справі що переглядається, оскільки у вказаній справі розглядається питання зміни розміру аліментів, крім того підставою для зміни є судовий наказ про стягнення аліментів, проте справа яка переглядається є справою про стягнення аліментів та не містить будь яких рішень про стягнення з відповідача інших аліментів.
Таким чином, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Також судова колегія враховує відсутність апеляційної скарги позивачки. 
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -
ухвалив :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Південного міського суду суд Одеської області від 20 травня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                        В.В. Кострицький

Судді                                                                        М.В. Назарова

       В.А. Коновалова