ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року 
м. Київ
cправа №  910/8386/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І.С. - головуючого, Багай Н.О., Зуєва В.А., 

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Офісу Генерального прокурора - Валевич М.М.,

Київської міської ради - Пилипчук І.І.,

Приватного підприємства «Промбудсервіс 2005» - не з`явився, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 (у складі колегії суддів: Козир Т.П. (головуючий), Мальченко А.О., Скрипка І.М.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 (суддя Удалова О.Г.)

у справі № 910/8386/20

за позовом Першого заступника прокурора міста Києва в інтересах держави
до Київської міської ради, Приватного підприємства «Промбудсервіс 2005»
про визнання незаконним і скасування рішення в частині, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,
ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року Перший заступник прокурора міста Києва (далі - прокурор) звернувся до суду з позовом в інтересах держави до Київської міської ради,        Приватного підприємства «Промбудсервіс 2005» (далі - ПП «Промбудсервіс 2005»), у якому просив суд: 
- визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 20.09.2018 № 1452/5516 «Про передачу ПП «Промбудсервіс 2005» земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-адміністративного комплексу з об`єктами соціально-побутового і торговельного призначення та паркінгами на вул. Причальній, 2 у Дарницькому районі м. Києва» в частині передачі в оренду земельної ділянки площею 0,3088 га (кадастровий номер 8000000000:90:176:0059);
- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,3088 га (кадастровий номер 8000000000:90:176:0059) на вул. Причальній, 2 у Дарницькому районі м. Києва, укладений між Київською міською радою та ПП «Промбудсервіс 2005», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. та зареєстрований в реєстрі 05.11.2018 за № 1259.
Позовні вимоги обґрунтовано обставинами того, що рішення ради та укладений між відповідачами договір оренди земельної ділянки не відповідають вимогам законодавства.
На підтвердження підстав самостійного представництва інтересів держави прокурор        у позовній заяві зазначив, що саме Київська міська рада, яка представляє інтереси територіальної громади міста Києва, вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади міста, а тому Київська міська рада є відповідачем у цій справі.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 скасовано; позов прокурора залишено без розгляду на підставі пункту 2 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК).
Постановою Верховного Суду від 09.10.2024 постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2021 у справі        № 910/8386/20 скасовано. Справу № 910/8386/20 передано для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 рішення Господарського суду міста Києва від 10.09.2020 залишено без змін.
Не погоджуючись із висновками суду першої та апеляційної інстанцій, у травні 2025 року Заступник керівника Київської міської прокуратури подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК, просив скасувати постановлені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.06.2025 відкрито касаційне провадження у справі № 910/8386/20 за касаційною скаргою Заступника керівника Київської міської прокуратури з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК; призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 02.07.2025.
ПП «Промбудсервіс 2005» у відзиві на касаційну скаргу зазначило про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, тому просило залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
30.06.2025 ПП «Промбудсервіс 2005» через систему «Електронний суд» подало клопотання про відкладення розгляду справи. 
ПП «Промбудсервіс 2005» у судове засідання свого представника не направило.
Суд, розглянувши клопотання ПП «Промбудсервіс 2005» про відкладення розгляду справи, виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.
Так, за змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
За змістом статті 43 ГПК учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. 
Явка в судове засідання представника сторони - це право сторони, а не її обов`язок, і відповідно до положень статті 202 ГПК справа, за умови належного повідомлення сторони про дату, час і місце судового засідання, може розглядатися без її участі, якщо нез`явлення такого представника не перешкоджає розгляду справи по суті.
ПП «Промбудсервіс 2005», обґрунтовуючи клопотання про відкладення розгляду справи, послалося на обставини перебування представника підприємства - адвоката  Мартинюка О.О. у відпустці з 30.06.2025 по 11.07.2025, на підтвердження чого надано копію наказу від 27.06.2025.
Суд вважає, що наведені у клопотанні причини для відкладення розгляду справи не є поважними та носять суб`єктивний характер, оскільки відповідач як учасник господарської справи наділений правом представляти свої інтереси у порядку самопредставництва, а також, будучи повідомленим про призначення касаційної скарги у цій справі до розгляду на 02.07.2025 (ухала про відкриття касаційного провадження від 03.06.2025 направлена сторонам через систему «Електронний суд»), мав об`єктивну можливість звернутися за наданням правової допомоги до іншого адвоката. 
За таких обставин Суд дійшов висновку про залишення клопотання без задоволення.
Ураховуючи положення статті 202 ГПК, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності представника ПП «Промбудсервіс 2005».
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників Офісу Генерального прокурора та Київської міської ради, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків. 
При вирішенні справи судами першої та апеляційної інстанцій установлено, що 20.09.2018 Київською міською радою прийнято рішення №1452/5516 «Про передачу приватному підприємству «Промбудсервіс 2005» земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-адміністративного комплексу з об`єктами соціально-побутового і торговельного призначення та паркінгами на вул. Причальній, 2 у Дарницькому районі м. Києва», відповідно до якого 1) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок ПП «Промбудсервіс 2005» для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-адміністративного комплексу з об`єктами соціально-побутового і торговельного призначення та паркінгами на пул. Причальній, 2 у Дарницькому районі м. Києва (категорія земель - землі житлової та громадської забудови, код КВЦПЗ - 02.10, заява ДЦ № 50116- 002988137-031-03 від 18.06.2018, справа Д-8694); 2) передано ПП «Промбудсервіс 2005», за умови виконання пункту 3 цього рішення, в оренду на 25 років земельні ділянки площами 3,4807 га (кадастровий номер 8000000000:90:176:0058, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-8000766232018) та 0,3088 га (кадастровий номер 8006000000:90:176:0059, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-8000766252018) для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-адміністративного комплексу з об`єктами соціально-побутового і торговельного призначення та паркінгами на вул. Причальній, 2 у Дарницькому районі м. Києва із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва у зв`язку з набуттям права власності на майно (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 04.11.2016 №7231463 8).
05.11.2018 між Київською міською радою (орендодавець) та ПП «Промбудсервіс 2005» (орендар) укладений договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1259, за умовами якого орендодавець на підставі рішення Київської міської ради від 20.09.2018 № 1452/5516 передає, а орендар приймає в оренду (строкове платне користування) земельну ділянку (далі - об`єкт оренди або земельна ділянка) визначену цим договором, для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-адміністративного комплексу з об`єктами соціально-побутового і торговельного призначення та паркінгами. Земельна ділянка, яка є об`єктом оренди, належить до земель комунальної власності територіальної громади міста Києва на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» (пункт 1.1).
Згідно з пунктом 2.1 договору об`єктом оренди відповідно до відомостей Державного земельного кадастру, рішення Київської міської ради від 20.09.2018        № 1452/5516 та цього договору є земельна ділянка з наступними характеристиками: - кадастровий номер - 8000000000:90:176:0059; - місце розташування - вул. Причальна, 2 у Дарницькому районі м. Києва; - цільове призначення - 02.10 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури; - категорія земель - землі житлової та громадської забудови; - вид використання - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-адміністративного комплексу з об`єктами соціально-побутового і торговельного призначення та паркінгами; - розмір (площа) - 0, 3088 га.
Відповідно до витягу з технічної документації Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 11.10.2018 № 5769/86-18 нормативно-грошова оцінка земельної ділянки на дату укладення договору становить 5 908 223,00 грн (пункт 2.2 договору оренди).
Сторони погодились, що договір укладено на 25 років (пункт 3.1 договору).
У листі від 24.01.2020 № 05716-1375 Департамент земельних ресурсів у відповідь на запит прокуратури м. Києва від 15.01.2020 № 05/2/3-26вих20        повідомив про проведення обстеження земельних ділянок по вул. Причальній, 2 та за його результатами надав акт обстеження земельних ділянок від 21.01.2020 № 20-0027-02 та правовстановлюючі        документи. 
Згідно з актом обстеження на земельній ділянці з кадастровим номером 8000000000:90:176:0059 площею близько 0,3088 га знаходяться залишки бетонних виробів та будівельне сміття, земельні ділянки огороджені та знаходяться під охороною. 
Листом від 22.01.2020 №062/14-761(И-2020) КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» у відповідь на запит від 16.01.2020 №05/2/3-27вих20,        повідомило Прокуратурі міста Києва про те, що первинна реєстрація права власності на майновий комплекс загальною площею 2408,30 кв. м        була проведена за ВАТ «Мостобуд» на підставі        свідоцтва про право власності, виданого 27.07.2005, далі право власності перейшло до ТОВ «ІНДІТ» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.11.2007, вказаний договір розірвано згідно з договором від 29.05.2008; первинна реєстрація права власності на комплекс будівель загальною площею 2209,60 кв. м        була проведена за ВАТ «Мостобуд»  на підставі        свідоцтва про право власності, виданого 14.03.2005, далі право власності перейшло до ТОВ «ІНДІТ» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 28.11.2007, вказаний договір розірвано згідно з договором від 29.05.2008;        далі від ВАТ «Мостобуд»  право власності на майновий комплекс загальною площею 4617,90 кв. м         перейшло і зареєстровано за ТОВ «Октагон ЛТД» на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25.06.2008. 
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно закрито об`єкт нерухомого майна - єдиний майновий комплекс по вул. Причальна, 2 у м. Києві, загальною площею 4620,5 кв. м (власник - ПП «Промбудсервіс 2005»), у зв`язку зі знищенням нерухомого майна (висновок № 22/01-20, виданий        22.01.2020 ПП «Пектораль-Ленд»).
Прокурор звернувся до суду із зазначеним позовом і просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Київської міської ради від 20.09.2018 № 1452/5516, а також визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 0,3088 га (кадастровий номер 8000000000:90:176:0059), укладений між відповідачами, та обґрунтував вимоги таким: 
- передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, за виключеннями випадків, визначених положеннями частин 2, 3 статті 134 Земельного кодексу України (далі - ЗК). Докази розташування на земельній ділянці з кадастровим № 8000000000:90:176:0059 нерухомого майна, яке належить ПП «Промбудсервіс 2005» в інвентаризаційній справі відсутні, а тому передача цієї земельної ділянки в оренду підприємству без проведення земельних торгів є незаконною;
- у матеріалах проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок наявний лист ПП «Промбудсервіс 2005» від 20.06.2018, в якому відповідач повідомив, що майновий комплекс, розташований на двох земельних ділянках. Зокрема, на земельній ділянці з кадастровим № 8000000000:90:176:0059 розташована ковальня (літ. М, М'), яка є частиною єдиного майнового комплексу. Такі обставини зазначено у пояснювальній записці до проекту землеустрою. Проте ці відомості не відповідають фактичним обставинам справи;
- навіть за наявності на спірній земельній ділянці нерухомого майна - ковальні (літ. М, М'), площа зазначеного об`єкта нерухомого майна становить 86,4 кв. м і є значно меншою, ніж площа спірної земельної ділянки (0,3088 га), на якій розташоване це майно. Київська міська рада не мала достатніх правових підстав погоджувати    ПП «Промбудсервіс 2005» відведення земельної ділянки, площа якої в 35 разів перевищує площу вказаного нерухомого майна, розташованого на ній.
Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив та мотивував таке рішення тим, що прокурор не надав суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що при укладенні оспорюваного договору оренди землі були наявні обставини, з якими закон пов`язує визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, а зважаючи на встановлену судом відсутність підстав для визнання незаконним та скасування рішення        Київської міської ради, на підставі якого був укладений цей договір, прокурором не доведено, що зміст оспорюваного договору суперечить приписам законодавства України, чинного на момент його укладення, тому позовна вимога про визнання недійсним договору також не підлягає задоволенню.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду апеляційної інстанції щодо підстав для відмови в задоволенні позовних вимог та додатково зазначив про обрання прокурором неналежного способу захисту порушених прав.
У поданій касаційній скарзі прокурор в обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень послався на те, зокрема, що суди першої та апеляційної інстанцій  при вирішенні спору неправильно застосували положення статей 116, 120, 124, 125, 126, 134, 135, 152   ЗК  та не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 01.04.2021 у справі № 910/10500/19, від 04.10.2020 у справі № 910/5210/20, від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, від 09.04.2020 у справі № 910/2942/19, від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, від 07.12.2021 у справі № 910/23595/17, від 30.03.2021 у справі № 922/1323/20, від 31.03.2021 у справі № 922/1431/20, від 11.08.2021 у справі № 922/443/20, щодо надання земельних ділянок в оренду поза процедурою земельних торгів; неправильно застосували статті 15, 16, 215, 216, 393 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20, від 07.07.2021 у справі № 905/1562/20, від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19, від 12.11.2024 у справі № 910/9049/20, від 24.09.2024 у справі № 910/21998/21; неправильно застосували статті 6, 17, 21, 34 Закону України «Про оренду землі», статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», порушили статті 2, 7, 79, 86, частину 4 статті 236 ГПК. Зокрема прокурор зазначає, що надання земельної ділянки для будівництва, а не для обслуговування розташованого на ній об`єкта нерухомого майна, поза межами процедури земельних торгів суперечить законодавству та є підставою для визнання незаконним рішення відповідного рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним укладеного на його підставі договору оренди. 
Відповідно до статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах, передбачених статтею 300 ГПК, та доводів і вимог касаційної скарги, виходить із такого.
У статті 4 ГПК передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1, 2 статті 5 ГПК).
За змістом статей 15, 16 ЦК    кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
З огляду на положення процесуального закону (зокрема статті 236, 237, 267, 270, 282, 301, 315 ГПК) суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,    що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1),    від 22.06.2021 у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 09.02.2022 у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 22.02.2022 у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 27).
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).
Обрання позивачем неналежного    способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 28). 
Отже, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до викладеної в позові вимоги, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який не суперечить закону, але лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. 
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. 
У справі, що розглядається, предметом позову є вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яким передано в оренду земельну ділянку для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-адміністративного комплексу з об`єктами соціально-побутового і торговельного призначення та паркінгами, та визнання недійсним договору оренди, укладеного на підставі зазначеного рішення.
За встановлених судами попередніх інстанцій обставин, рішення органу місцевого самоврядування Київської міської ради від 20.09.2018 № 1452/5516 вичерпало свою дію шляхом укладення між відповідачами договору оренди, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дем`яненко Т.М. та зареєстрованого в реєстрі 05.11.2018 за № 1259.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 та постановах Верховного Суду від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 20.06.2023 у справі № 904/2470/22, від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 04.10.2022 у справі № 914/2476/20, від 08.11.2022 у справі № 917/304/21.
Так, позовна вимога про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування про передачу в оренду земельної ділянки третій особі, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію, не призведе до поновлення прав держави, відновлення володіння, користування або розпорядження земельною ділянкою, а тому в цьому випадку така позовна вимога не є ефективним способом захисту права держави. Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19.
Крім того, положення частини 2 статті 16 ЦК та статті 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
ЦК визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.
Статтею 203 ЦК передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. 
Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Частинами 1 і 2 статті 216 ЦК передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (аналогічний висновок викладено в пунктах 64 і 65 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 ЦК зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено в пунктах 80-82 постанови судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15 та в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19).
Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 ГПК (аналогічний висновок сформульовано в пункті 5.29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19).
Уточнюючи висновок, викладений в пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі  № 908/976/19, Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц виснувала про те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК).
Водночас об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в пункті 48 постанови від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 сформулювала висновок про те, що позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.
Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.
Щодо посилання прокурора у касаційній скарзі на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03.12.2021 у справі  № 906/1061/20, у питаннях застосування статей 215, 216 ЦК, то необхідно зазначити, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 26.05.2023 у справі № 905/77/21 (з урахуванням актуальних правових висновків, сформульованих в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц) уточнила висновок, сформульований у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 906/1061/20, в аспекті ефективності визнання недійсним договору про закупівлю у випадку, коли вимогу про проведення двосторонньої реституції не було заявлено одночасно з вимогою про визнання правочину недійсним, сформулювавши свій висновок таким чином:"… позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача».
Таким чином посилання прокурора в касаційній скарзі на постанови Верховного Суду щодо застосування положень статей 215, 216 ЦК не приймаються до уваги з огляду на неактуальність правових висновків щодо відповідного способу захисту. 
Оскільки обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148)), що в свою чергу виключає як необхідність надання Верховним Судом оцінки будь-яким іншим аргументам скаржника, так і необхідність подальшого дослідження підстав для визнання недійсним договору оренди як оспорюваного правочину, зокрема, надання правової оцінки доводам скаржника в частині законності набуття підприємством права користування земельною ділянкою комунальної власності тощо (схожі за змістом висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц (пункт 77), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148), від 05.07.2023 у справі № 910/15792/20 (пункт 8.18) та в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.03.2024 у справі № 904/192/22 (пункт 43)).
У зв`язку з викладеним суд касаційної інстанції також відхиляє як передчасні зазначені на обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, доводи скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій при вирішенні спору висновків, щодо застосування статей 116, 120, 124, 125, 126, 134, 135, 152   ЗК, викладених у постановах Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 01.04.2021 у справі № 910/10500/19, від 04.10.2020 у справі № 910/5210/20, від 09.02.2018 у справі № 910/4528/15-г, від 09.04.2020 у справі № 910/2942/19, від 01.07.2020 у справі № 910/9028/19, від 07.12.2021 у справі № 910/23595/17, від 30.03.2021 у справі № 922/1323/20, від 31.03.2021 у справі № 922/1431/20, від 11.08.2021 у справі № 922/443/20.
За таких обставин, суд касаційної інстанції, керуючись принципом процесуальної економії, наразі не вирішує питання про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування норм статей 116, 120, 124, 125, 126, 134, 135, 152   ЗК, оскільки обрання позивачем неналежного способу захисту порушених прав, що має місце у справі, яка розглядається, є самостійною підставою для відмови в позові.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК        суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 309 ГПК передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300    цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Ураховуючи викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови суду апеляційної інстанції - без змін з мотивів, наведених у цій постанові. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку    статті 129 ГПК    покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 у справі № 910/8386/20 залишити без змін з мотивів, наведених у цій постанові.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя          І.С. Берднік

Судді:          Н.О. Багай 

          В.А. Зуєв