ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
06 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 751/9335/24
провадження № 61-17091св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу керівника Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - Дубаса Артура Михайловича на постанову Чернігівського апеляційного суду                   від 13 грудня 2024 року в складі колегії суддів Онищенко 0. І., Висоцької Н. В., Мамонової О. Є.
в справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), зобов`язання зняти арешт з майна боржника, заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», та
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст скарги
 
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила визнати неправомірним рішення начальника Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Деснянський РВ ДВС) щодо відмови в знятті арештів з усього її нерухомого майна, накладеного в межах виконавчих проваджень № № НОМЕР_1, НОМЕР_2; зобов`язати Деснянський РВ ДВС зняти арешти (припинити дію обтяжень) з усього нерухомого її майна, накладені державними виконавцями у виконавчих провадженнях                                       № № НОМЕР_1, НОМЕР_2, а саме: арешт нерухомого майна від 08 липня                      2009 року, реєстраційний номер 8864087 (об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно), обтяження (арешт нерухомого майна) № 6625160, зареєстроване 09 серпня 2014 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № НОМЕР_2, предмет обтяження: все нерухоме майно.
 
Як на підставу зняття арешту посилалася на те, що наразі виконавчі провадження щодо неї відсутні, а тому незняті арешти обмежують її право розпорядження власністю.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
25 жовтня 2024 року ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суд першої інстанції керувався тим, що виконавче провадження не було закінчене, а виконавчий лист повертався стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке можна звернути стягнення, тому в державного виконавця під час повернення виконавчого листа були відсутні підстави для зняття арешту. Повернення виконавчого документа стягувачу без виконання не є підставою для закінчення виконавчого провадження та зняття арешту.
 
13 грудня 2024 року постановою Чернігівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
 
Ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 жовтня 2024 року скасовано. Визнано неправомірним рішення начальника Деснянського РВ ДВС про відмову в знятті арештів з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладених в межах виконавчих проваджень № № НОМЕР_1, НОМЕР_2. 
 
Зобов`язано Деснянський РВ ДВС зняти арешти (припинити дію обтяжень) нерухомого майна ОСОБА_1 , накладені у виконавчих провадженнях                      № № НОМЕР_1, НОМЕР_2, а саме:
 
- щодо нерухомого майна від 08 липня 2009 року, реєстраційний номер: 8864087 (об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно), внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Заявник - Відділ виконавчої служби Деснянського РВ ДВС;
 
- щодо нерухомого майна від 09 серпня 2014 року, реєстраційний номер: 6625160 на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № НОМЕР_2, виданої 19 червня 2014 року Деснянським РВ ДВС, предмет обтяження: все нерухоме майно.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що виконавчий лист № 6-246/09, виданий Новозаводським районним судом м. Чернігова у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку боргу за договором споживчого кредиту в сумі 595 367,11 грн, повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47, статті 50 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) у 2014 році у зв`язку з відсутністю майна боржника. Відповідно до статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи могли бути пред`явлені до виконання протягом одного року. Матеріали справи містять відомості про повернення виконавчого листа стягувачу на підставі постанови державного виконавця від 19 червня 2014 року. Доказів перебування на виконанні зазначеного виконавчого листа в подальшому матеріали справи не містять.
 
До апеляційного суду представником Акціонерного товариства (далі - AT) «Сенс Банк» надано договір факторингу від 26 вересня 2016 року, укладений між                   AT «Сенс Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», про відступлення права вимоги за кредитним договором від 17 квітня 2008 року № 490064263. Доказів про заміну стягувача у виконавчому листі чи виконавчому провадженні, а також про поновлення строків пред`явлення виконавчого документа до виконання матеріали справи не містять.
 
Перебування за вказаних обставин належного скаржниці нерухомого майна під арештом за відсутності на виконанні у виконавчій службі будь-якого виконавчого документа порушує право ОСОБА_1 на користування належним їй майном, у той час, як жодних дій AT «Сенс Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» не було вчинено після повернення виконавчого листа стягувачу та на цей час не може бути вчинено без повторного пред`явлення стягувачу виконавчого листа до виконання без поновлення строків пред`явлення до виконання виконавчого документа. Даних про те, що стягувач на час розгляду цієї справи має претензії до ОСОБА_1 щодо невиконання судового рішення, у матеріалах справи немає. Суд першої інстанції помилково вважав відсутніми підстави для задоволення заявлених                     ОСОБА_3 вимог.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
23 грудня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга керівника Деснянського РВ ДВС - Дубаса А. М. на постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року, в якій він просить її скасувати, ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 жовтня 2024 року залишити в силі.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що виконавче провадження завершено у зв`язку з відсутністю майна в боржника, борг і витрати на виконавче провадження ОСОБА_1 не сплатила, тому державний виконавець не має права скасовувати арешт з майна боржника. Відповідно до статті 50 Закону                      № 606-XIV арешт знімається тільки в разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі).
 
Суд апеляційної інстанції не застосував висновки Верховного Суду від 17 січня 2018 року в справі № 910/8019/15, від 06 березня 2019 року в справі                                  № 263/1468/17, від 04 березня 2020 року в справі № 127/2-1421/09,                                  від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17, від 29 березня 2023 року в справі № 202/1182/22, про те, що в разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, а, отже, арешт не знімається.
 
Позиція інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що за рішенням суду арешт з майна може бути знятий у всіх випадках. Матеріали виконавчих проваджень № № НОМЕР_1, НОМЕР_2 знищені через закінчення строку їх зберігання; відсутні докази того, що в межах цих проваджень виконавець виносив постанови про стягнення з неї виконавчого збору або витрат виконавчого провадження; відсутні докази того, що виконавець вживав заходи щодо стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження; із 2014 року виконавчий лист до виконання не пред`являвся; строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив 19 червня 2015 року, із заявою про поновлення цього строку стягувач не звертався; відсутні докази переривання строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання.
 
Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
На виконанні в Деснянському РВ ДВС перебували виконавчі провадження, а саме:
 
- № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 6-246/09, виданого 13 березня 2009 року Новозаводським районним судом м. Чернігова про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства                        (далі - ПАТ) «Альфа-Банк» 595 367,11 грн. 23 квітня 2009 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (з накладенням арешту на майно боржника). 22 вересня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV;
 
- № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 6-246/09, виданого 
13 березня 2009 року Новозаводським районним судом м. Чернігова про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» 595 367,11 грн, що повторно надійшов до відділу 03 жовтня 2013 року.
 
07 жовтня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, 19 червня 2014 року - постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
 
19 червня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV. Станом на 03 червня 2024 року виконавчий документ не перебуває на виконанні.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
На підставі статті 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Згідно зі статтею 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Відповідно до статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що в разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
 
Правові підстави для повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, у статті 48 Закону № 606-XIV визначались так: виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню) (частина перша цієї статті); виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених частиною першою статті 47 цього Закону, повертається до органу, який пред`явив виконавчий документ до виконання (частина друга цієї статті).
 
У Законі України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) на відміну від Закону № 606-XIV повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, не визначається як окрема підстава завершення виконавчого провадження, а є правовою підставою для закінчення виконавчого провадження (пункт 10 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII).
 
Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувана від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувана, ліквідації юридичної особи-сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;                                       9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (частини перша та друга статті 49 Закону № 606-XIV).
 
Підстави для закінчення виконавчого провадження на момент розгляду цієї справи в судах визначені у частині першій статті 39 Закону № 1404-VIІІ.
 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2025 року в справі                   № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) зазначила, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.
 
Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404- VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.
 
З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VI11).
 
Водночас частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону № 1404-VIII).
 
Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.
 
Наслідки завершення виконавчого провадження визначені статтею 50 Закону              № 606-XIV.
 
Відповідно до положень частин першої, другої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
 
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
 
Схожі за змістом норми містяться у частинах першій, другій статті 40 Закону                    № 1404-VIII.
 
Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
 
-        у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
 
-        у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
 
Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
 
Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).
 
Отже, за загальним правилом, повернення виконавчого документа стягувачу через відсутність в боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, не є підставою для зняття арешту з майна боржника, оскільки така обставина не належить до винятків, передбачених частиною третьою статті 37 Закону                           № 1404-VIII.
 
Подібні висновки сформульовані в постановах Верховного Суду від 17 січня 2018 року в справі № 910/8019/15, від 06 березня 2019 року в справі                                   № 263/1468/17, від 04 березня 2020 року в справі № 127/2-1421/09,                                 від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17, від 29 березня 2023 року в справі № 202/1182/22, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
 
Однак колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
 
Відповідно до статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом  року,  якщо  інше  не передбачено законом. 
 
Згідно із статтею 23 Закону № 606-XIV строки пред`явлення  виконавчого  документа  до  виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником;                             3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після   переривання   строку   пред`явлення    виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється.  Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. 
 
У разі повернення виконавчого документа  стягувачу у  зв`язку  з  неможливістю  в  повному  обсязі або частково виконати рішення строк  пред`явлення  виконавчого  документа  до  виконання після  переривання встановлюється з дня його повернення,  а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною  щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника,  а також проведення інших  виконавчих  дій  стосовно  боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони. 
 
У цій справі встановлено, що 19 червня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV.
 
Повторно виконавчий лист до виконання протягом року після 19 червня                    2014 року не пред`являвся.
 
Стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (стаття 371 ЦПК України 2004 року та стаття 433 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 24 Закону № 606-XIV державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред`явлення для примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову. Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення строку пред`явлення до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк, якщо інше не передбачено законом. Для інших виконавчих документів пропущений строк поновленню не підлягає.
Аналогічні положення містить частина шоста статті 12 Закону № 1404-VIII, який  набув чинності 05 жовтня 2016 року. 
До апеляційного суду представником AT «Сенс Банк» надано договір факторингу від 26 вересня 2016 року, укладений між AT «Сенс Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», про відступлення права вимоги за кредитним договором від 17 квітня 2008 року № 490064263. 
 
Доказів про заміну стягувача у виконавчому листі чи виконавчому провадженні, а також про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання після його повернення 19 червня 2014 року матеріали справи не містять, як і не містять ухвали суду щодо вирішення зазначеного питання.
 
Отже, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 6-246/09, виданого 13 березня 2009 року Новозаводським районним судом м. Чернігова, сплив 20 червня 2015 року та не був поновлений судом.
 
Проте майно ОСОБА_1 залишається під арештом на підставі постанов виконавця від 08 липня 2009 року та від 19 червня 2014 року.
 
Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод                    (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.
 
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Указані норми визначають непорушність права власності (зокрема приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
У постановах Верховного Суду від 18 січня 2023 року в справі № 127/1547/14-ц, від 09 січня 2023 року в справі № 2-3600/09, від 07 серпня 2024 року в справі                      № 14-7238/2009 сформульовано правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
У цій справі судове рішення, на виконання якого накладався арешт на майно ОСОБА_1 , не перебуває на примусовому виконанні понад 10 років, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа сплив та не був поновлений. 
Майнових претензій стягувач до ОСОБА_1 не пред`являє. 
Подальше накладення арешту на майно боржниці є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном та обмежує права  ОСОБА_1 , позбавляє її можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним на праві власності майном.
Враховуючи викладене бездіяльність посадових осіб Деснянського РВ ДВС щодо незняття арештів з нерухомого майна ОСОБА_1 , накладених в межах виконавчих проваджень № № НОМЕР_1, НОМЕР_2, є неправомірною.
Стосовно доводів касаційної скарги про те, що  ОСОБА_1 не оплатила витрати на виконавче провадження, тому державний виконавець не має права скасовувати арешт з майна боржника, необхідно зазначити, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми за виконавчим листом.
За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення (постанова Верховного Суду від 07 серпня 2024 року в справі № 14-7238/2009).
У цій справі вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень про стягнення боргу з  ОСОБА_1 не відбулося, як і відсутня постанова виконавця щодо стягнення виконавчого збору як підстава для продовження арешту майна боржниці.
Апеляційний суд правильно виснував про задоволення вимог скарги                     ОСОБА_3 і доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до статті 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.
 
За наслідками касаційного перегляду справи касаційну скаргу залишено без задоволення, тому судові витрати Деснянського РВ ДВС за подання касаційної скарги покладаються на заявника і розподілу не підлягають. 
 
Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу керівника Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції                         (м. Київ) - Дубаса Артура Михайловича залишити без задоволення. 
 
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                                                 С. О. Карпенко
                                                                                                                 В. В. Сердюк
                                                                                                                      І. М. Фаловська