УХВАЛА
 
08 серпня 2025 року
м. Київ
 
справа № 607/17475/24
провадження № 61-10209ск25
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                        
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 25 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про позбавлення батьківських прав, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про позбавлення батьківських прав.
 
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області рішенням від 03 березня 2025 року відмовив у задоволенні позову.
 
Попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Поклав на Орган опіки та піклування Тернопільської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків по відношенню до дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Судові витрати у виді судового збору у сумі 1 211,20 грн поклав на позивача ОСОБА_1 .
 
Заяву ОСОБА_1 про розподіл понесених позивачем судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 19 200,00 грн залишив без розгляду.
 
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області додатковим рішенням від 12 березня 2025 року стягнув з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2 судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 19 000,00 грн.
 
Відмовив у стягненні з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3 000,00 грн. 
 
Тернопільський апеляційний суд постановою від 25 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 березня 2025 року залишив без змін. Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат у виді витрат на професійну правничу допомогу у сумі 19 000,00 грн змінив, зменшив суму судових витрат на професійну правничу допомогу з 19 000,00 грн до 10 000,00 грн. 
 
04 серпня 2025 року ОСОБА_5, який діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 25 червня 2025 року у зазначеній вище справі.
 
Як підставу для касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 03 квітня 2020 року у справі № 920/653/19, від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21, від 13 лютого 2024 року у справі № 757/33206/22-ц, від 15 травня 2025 року у справі № 521/13630/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
 
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Суд установив, що у відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Світлик О. М. зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції складає 18 000,00 грн.
 
Проте, подаючи заяву про ухвалення додаткового рішення у справі про стягнення судових витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 представник відповідача - адвокат Світлик О. М. зазначив, що сума понесених ним витрат становить 22 000,00 грн, при цьому не доводить, що не міг передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
 
На підтвердження витрат на правову допомогу адвокатом надано такі докази: ордер на надання правничої (правової допомоги) серії ВО № 1083131 від 13 вересня 2024 року; договір про надання правничої (правової) допомоги № 33/2024 від 10 вересня 2024 року; акт про надану правничу допомогу до договору про надання правничої (правової) допомоги № 33/2024 від 28 серпня 2024 року; розписки про отримання коштів за надану правничу допомогу від 10 вересня 2024 року, 16 вересня 2024 року, 19 листопада 2024 року, 12 грудня 2024 року, 16 січня 2025 року, 29 січня 2025 року, 17 лютого 2025 року, 03 березня 2025 року.
 
10 вересня 2024 року адвокат Світлик О. М. та ОСОБА_2 уклали договір про надання правничої (правової) допомоги № 33/2024, відповідно до умов якого адвокат приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту з наступних правових питань та у таких обсягах: 1) надання консультації щодо підстав та порядку позбавлення батьківських прав у судовому порядку, підготовка та подання відзиву на позовну заяву, підготовка заяв та клопотань, пов`язаних із розглядом справи; 2) представництво інтересів клієнта в судових органах України.
 
Надання відповідачу адвокатом Світликом О. М. професійної правової допомоги у суді під час розгляду цієї справи підтверджується ордером серії ВО № 1083131 від 13 вересня 2024 року.
 
Пунктами 4, 4.1 договору про надання правничої (правової) допомоги № 33/2024 від 10 вересня 2024 року визначено, що за підготовку та подання відзиву на позовну заяву клієнт сплачує адвокату гонорар у сумі 8 000,00 грн у день підписання цього договору. За участь в судовому засіданні суду першої інстанції клієнт сплачує адвокату гонорар у сумі 2 000,00 грн за кожне судове засідання. Оплата за участь в судових засідання здійснюється не пізніше як за один день до дати такого судового засідання.
 
Так, 10 вересня 2024 року, 16 вересня 2024 року, 19 листопада 2024 року, 12 грудня 2024 року, 16 січня 2025 року, 29 січня 2025 року, 17 лютого 2025 року, 03 березня 2025 року ОСОБА_4 здійснив оплату за надання зазначених вище правничих послуг на рахунок адвоката Світлика О. М. у сумі 2 2000,00 грн. Такі обставини підтверджуються розписками про отримання коштів за надану правничу допомогу від 10 вересня 2024 року, від 16 вересня 2024 року, від 19 листопада 2024 року, від 12 грудня 2024 року, від 16 січня 2025 року, від 29 січня 2025 року, від 17 лютого 2025 року, від 03 березня 2025 року.
 
При цьому, зі змісту акта про надання правничої допомоги до договору про надання правничої (правової) допомоги № 33/2024 встановлено, що адвокат надав, а клієнт прийняв роботи (послуги) відповідно до умов укладеного між сторонами договору про надання правничої допомоги № 33/2024, в такому обсязі: 1) підготовка та подання до суду відзиву на позовну заяву (проведення консультацій з клієнтом, вивчення матеріалів справи, пошук судової практики, формування правової позиції); 2) участь адвоката в семи судових засіданнях в Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області: 16 вересня 2024 року, 19 листопада 2024 року, 12 грудня 2024 року, 16 січня 2025 року, 29 січня 2025 року, 17 лютого 2025 року, 03 березня 2025 року.
 
Вартість наданих адвокатом послуг становить 22 000,00 грн. 
 
У судовому засіданні 03 березня 2025 року до виходу суду до нарадчої кімнати представник відповідача адвокат Світлик О. М. заявив клопотання про намір подати докази на підтвердження розміру витрат, які сторона понесла у зв`язку із розглядом справи, протягом п`яти днів після ухвалення рішення.
 
Рішення суду першої інстанції ухвалене 03 березня 2025 року.
 
08 березня 2025 року представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Світлик О. М. через систему «Електронний суд» подав до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області заяву про ухвалення додаткового рішення та долучення доказів на підтвердження розміру витрат, понесених ОСОБА_2 , додатками до якої є: ордер на надання правничої (правової допомоги) серії ВО № 1083131 від 13 вересня 2024 року; договір про надання правничої (правової) допомоги № 33/2024 від 10 вересня 2024 року; акт про надану правничу допомогу до договору про надання правничої (правової) допомоги № 33/2024 від 28 серпня 2024 року; розписки про отримання коштів за надану правничу допомогу від 10 вересня 2024 року, від 16 вересня 2024 року, від 19 листопада 2024 року, від 12 грудня 2024 року, від 16 січня 2025 року, від 29 січня 2025 року, від 17 лютого 2025 року, від 03 березня 2025 року.
 
Також встановлено, що від представника позивача надійшло клопотання щодо відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.
 
Відповідно до статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3).
 
Положенням частин першої, другої статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.
 
Згідно частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
 
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
 
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
 
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
 
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
 
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
 
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
 
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
 
У частинах першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою щодо суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
 
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).
 
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
 
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
 
У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 суд дійшов висновку, що загальне правило розподілу судових витрат визначене у частині четвертій статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
 
Отже при визначенні суми витрат на правову допомогу, які підлягають відшкодуванню, суд має виходити з критеріїв, зокрема, обґрунтованості та пропорційності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи її значення для сторін.
 
Подібні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» суд виходив із того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відшкодуванню підлягають лише витрати, які мають розумний розмір.
 
Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновок суду апеляційної інстанції про зміну додаткового рішення суду ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
 
Наведені норми закону та позиція Верховного Суду дають підстави для висновку про законність оскаржуваних судових рішень.
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Таким чином, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судами попередніх інстанцій вищевказаних норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 березня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 25 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, про позбавлення батьківських прав. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький

                                                                                                             І. В. Литвиненко

                                                                                                             Є. В. Петров