Справа № 459/650/24                                Головуючий у 1 інстанції: Отчак Н.Я. 
Провадження № 22-ц/811/1217/25                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       26 серпня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                     головуючого - судді Ніткевича А.В.,     
                                     суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
                                     секретаря Гаврилюк Я.Ю.
                        з участю представника позивача Гнатів Н.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Буряка Артема Юрійовича на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 березня 2025 року в складі судді Отчак Н.Я. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-
встановив:
У березні 2024 року позивач  ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Вимоги обґрунтовував тим, що 22 жовтня 2020 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у відсоткову позику грошові кошти у розмірі 10 000 доларів США. Факт укладення договору позики та отримання грошових коштів підтверджується розпискою від 22 жовтня 2020 року, яка видана та підписана позичальником. Позичальник зобов?язувався повернути грошові кошти у розмірі 10000 доларів США через 10 місяців з моменту їх отримання.
Зі змісту розписки вбачається, що відповідач зобов`язувався додатково сплатити 1% від суми боргу за кожен місяць користування грошовими коштами.
Також, сторонами було погоджено графік повернення коштів, відповідно до якого відповідач зобов`язувався сплатити до 22.11.2020 - 1100 доларів США; до 22.12.2020 - 1090 доларів США; до 22.01.2021 - 1080 доларів США; до 22.02.2021 - 1070 доларів США; до 22.03.2021 - 1060 доларів США; до 22.04.2021 - 1050 доларів США; до 22.05.2021 - 1040 доларів США; до 22.06.2021 - 1030 доларів США; до 22.07.2021 - 1020 доларів США; до 22.08.2021 - 1010 доларів США.
17.11.2020 ОСОБА_1 повернув 1100 доларів США, 23.12.2020 повернув 1090 доларів США, 22.01.2021 повернув 1080 доларів США, 23.02.2021 - 1070 доларів США. Наведене підтверджується відповідними записами із підписами відповідача на оригіналі розписки. Жодних інших грошових коштів від позичальника за період від 22.03.2021 по 22.08.2021 станом на дату подачі даної позовної заяви позивач не отримував.
Відповідач не дотримався взятих на себе зобов`язань за договором позики щодо повернення боргу у визначені строки не вжив та позику не повернув, про причини невиконання умов договору позики позивача не повідомив. Таким чином, відповідач умисно ухиляється від виконання покладених на нього договором позики зобов`язань та повернення боргу.
З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив стягнути з відповідача 6000 доларів США основного боргу, 210 доларів США відсотків за користування позикою, 3% річних - 511,52 доларів США та судові витрати.
Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 03 березня 2025 року позовні вимоги  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики – задоволено частково.
Стягнуто з  ОСОБА_1  в користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики грошових коштів від 22.12.2021 у розмірі 6343,89 доларів США, з яких: 6000 доларів США – основний борг; 210 доларів США – відсотки за користування позикою; 133,89 доларів США – 3% річних.
Стягнуто з  ОСОБА_1  в користь  ОСОБА_2  судовий збір у розмірі 1936,54грн.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , апеляційну скаргу в інтересах якого подав адвокат Буряк А.Ю., вважає рішення незаконним і таким, що підлягає скасуванню.
Звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач частково виконав свої зобов`язання за договором позики, здійснивши додаткові платежі позивачу, а саме передав кошти в сумі 1060,00 доларів США за період з 23.02.2021 по 22.03.2021, кошти в сумі 1050 доларів США за період від 23.03.2021 по 22.04.2021, у наперед домовлений строк, однак записи на розписці від 22.10.2020 не здійснювалися, оскільки передача таких коштів проводилася в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
У матеріалах справи є показання свідка ОСОБА_5 , однак суд першої інстанції не взяв їх до уваги.
Також, судом не взято до уваги, що факт укладення договору позики та отримання грошових коштів позивач підтверджує тільки розпискою від 22 жовтня 2020 року, яка нібито видана та підписана позичальником. Дана розписка складена на російській мові і подана як доказ з перекладом перекладача англійської мови, однак матеріали справи не містять підтвердження, чи володіє цей перекладач в належній мірі російською мовою, відтак вважає, що не доведено факту наявності боргу.
Окремо звертає увагу, що документи з перекладом не українську мову не можна вважати офіційним перекладом чи таким, що наданий компетентним органом, якщо справжність підпису перекладача не засвідчена нотаріусом, при цьому покликається на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 30.01.2020 у справі № 910/14949/18.
Крім цього, суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до вирішення іншої справи № 466/6859/24 про визнання договору позики недійсним.
Вирішуючи спір в частині стягнення з відповідача 3% річних за договором позики на підставі ст. 625 ЦК України, суд прийшов помилкового висновку, що 3% річних необхідно обраховувати з 22.03.2021, оскільки відповідач вже повернув частину суми, яку позивач не врахував у своїй позовній заяві. Таким чином, безпідставно стягнуто з відповідача більшу суму, ніж фактично належало до сплати.
Просить суд скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 березня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, стягнути з позивача судові витрати на користь позивача ОСОБА_1 
29.05.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача ОСОБА_6 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на обставини, які виникли у спірних правовідносинах та судову практику, просить у задоволенні скарги відмовити.
В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 апеляційну скаргу заперечила, в обґрунтування надала пояснення, аналогічні доводам відзиву на скаргу.
Відповідач ОСОБА_1  та його представник ОСОБА_8  будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання 26серпня 2025 року не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_9 на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором позики грошових коштів від 22.12.2021 у розмірі 6343,89 доларів США, з яких: 6000 доларів США – основний борг; 210 доларів США – відсотки за користування позикою; 133,89 доларів США – 3% річних.
При цьому суд врахував, що 22 жовтня 2020 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США, терміном на 10 місяців, під щомісячний 1%, які зобов`язувався повернути до 22.08.2021, але своїх зобов`язань не виконав, що підтверджується відповідною розпискою з перекладом на українську мову (мова оригіналу російська).
Суд звернув увагу, що на час розгляду справи в суді кошти ОСОБА_1 повернув частково, зокрема 17.11.2020 повернув 1100 доларів США, 23.12.2020 повернув 1090 доларів США, 22.01.2021 повернув 1080 доларів США, 23.02.2021 - 1070 доларів США.
Відтак, суд прийшов висновку, що проценти за користування грошовими коштами необхідно стягнути за період з 22.03.2021 по 22.08.2021 відповідно до умов боргової розписки у розмірі 210 доларів США., а позовна вимога про стягнення 3% річних підлягає до часткового задоволення за період з 22 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 133,89 доларів США.
Також суд вирішив питання судових витрат.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). 
Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).
Відповідно до   ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.  
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що 22 жовтня 2020 року між сторонами укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10000,00 доларів США, терміном на 10 місяців, під щомісячний 1%, які зобов`язувався повернути до 22.08.2021, але своїх зобов`язань не виконав, що підтверджується відповідною розпискою з перекладом на українську мову (мова оригіналу російська).
На час розгляду справи в суді кошти ОСОБА_1 повернув частково, зокрема 17.11.2020 ОСОБА_1 повернув 1100 доларів США, 23.12.2020 повернув 1090 доларів США, 22.01.2021 повернув 1080 доларів США, 23.02.2021 - 1070 доларів США.
Колегія суддів виходить з того, що досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Згідно із ч. 2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження№ 14-465цс18).
При цьому, Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, то це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом України у численних своїх рішеннях, зокрема у постанові від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, і у подальшому підтверджений Верховним Судом у постановах: від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц, провадження № 61-8792 св 18, та від 08 квітня 2021 рокуу справі № 500/1755/17, провадження № 61-1899 св 20 та інших. 
Отже, така судова практика є сталою і незмінною.
Як встановлено судом та вбачається із дослідженої розписки, відповідач ОСОБА_1 взяв на себе обов`язок повернути грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США, отримані від позикодавця, ОСОБА_2 , через 10 місяців з моменту їх отримання, тобто до 22 серпня 2021 року. Згідно із розпискою від 22 жовтня 2020 року, відповідач також зобов`язувався сплатити 1% від суми боргу за кожен місяць користування грошовими коштами.
Зміст наданої суду розписки чітко встановлює відповідний термін для повернення коштів, а також нарахування процентів за кожен місяць користування позикою. 
Натомість, відповідач повернув частину суми згідно з графіком: 17.11.2020 — 1100 доларів США, 23.12.2020 — 1090 доларів США, 22.01.2021 — 1080 доларів США, 22.02.2021 — 1070 доларів США.
При цьому, позивач не отримував від відповідача жодних інших грошових коштів за період з 22.03.2021 по 22.08.2021, незважаючи на зобов`язання щодо регулярних платежів, визначених графіком розписки, згідно з яким суми мали бути виплачені у такі строки: 22.03.2021 - 1060 доларів США; 22.04.2021 - 1050 доларів США; 22.05.2021 - 1040 доларів США; 22.06.2021 - 1030 доларів США; 22.07.2021 - 1020 доларів США; 22.08.2021 - 1010 доларів США.
Згідно із ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
За змістом ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Таким чином наявність у позивача боргової розписки свідчить не лише про укладення договору та про передачу грошових сум позичальниці, а і про невиконання боргового зобов`язання відповідачкою, якою на виконання приписів ст. ст. 12, 81 ЦПК України до суду не було надано доказів, які б спростовували такий висновок.
Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок суду першої інстанції про те, що оскільки відповідач у встановлений договором строк зобов`язання в повному обсязі не виконав, грошові кошти не повернув, чим порушує майнові права позивача, як кредитора, сума позики, яка залишилася не повернутою 6000 доларів США підлягає безумовному стягненню із відповідача ОСОБА_1 в користь позивача  ОСОБА_2 .
Що стосується доводів апелянта про те, що в період з 23.02.2021 по 22.04.2021 відповідач провів додаткові платежі позивачу, а саме передав кошти в сумі 1060,00 доларів США за період з 23.02.2021 по 22.03.2021, кошти в сумі 1050 доларів США за період від 23.03.2021 по 22.04.2021, однак записи на розписці від 22.10.2020 не здійснювалися, оскільки передача таких коштів проводилася в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, а також за сталою практикою Верховного Суду, показаннями свідків не може доводитися як факт укладення між сторонами договору позики, так і виконання зобов`язання за ним.
Відтак, необгрунтованим є покликання сторони відповідача на часткове виконання зобов`язань ОСОБА_1 щодо повернення заборгованості за договором позики за період з 23.02.2021 по 22.03.2021 в сумі 2110 доларів США, оскільки про повернення таких коштів відсутні відмітки на оригіналі розписки, при цьому показання свідків не може бути належним засобом доказування у таких правовідносинах.
З врахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача по справі на користь позивача 6000 доларів США основного боргу за договором позики, а також 210 доларів США процентів за користування грошовими коштами за період з 22.03.2021 по 22.08.2021 відповідно до умов боргової розписки.
В свою чергу, суд першої інстанції, з дотриманням вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, п. 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України,  правильно задовольнив частково позовну вимогу про стягнення 3% річних за період з 22 березня 2021 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 133,89 доларів США, оскільки на час дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Окремо колегія суддів звертає увагу на доводи апелянта про те, що факт укладення договору позики та отримання грошових коштів позивач підтверджує тільки розпискою від 22 жовтня 2020 року, при цьому дана розписка складена на російській мові і подана як доказ з перекладом перекладача англійської мови, однак матеріали справи не містять підтвердження, чи володіє цей перекладач в належній мірі російською мовою, відтак вважає, що не доведено факту наявності боргу.
З матеріалів справи встановлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача, на вимогу суду, 05 березня 2025 року надав копію диплому та додаток до такого, які підтверджують, що перекладач Чернілевська (Матвеєва) АннА Михайлівна має спеціальні знання та освіту для виконання перекладів з російської мови, що спростовує відповідні доводи апелянта.
Крім цього, не є релевантним покликання апелянта на постанову Верховного Суду від 30.10.2020 у справі № 910/14949/18, де зазначено, що документи, складені нерезидентами, мають прийматися судами з огляду на їх допустимість після легалізації у встановленому порядку, оскільки досліджувана в судовому засіданні розписка складена резидентом України. 
З огляду на зазначене, підстави для скасування рішення суду з наведених апелянтом підстав відсутні.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – без змін.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Буряка Артема Юрійовича – залишити без задоволення. 
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 березня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 серпня 2025 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк