Справа № 308/16719/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       01 липня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.
суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.
за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Закарпатської обласної прокуратури на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 грудня 2024 року, повний текст якого складено 25 грудня 2024 року, ухвалене суддею Логойда І.В., в справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби України, Закарпатської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури
встановив:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до держави України в особі Державної казначейської служби України, Закарпатської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури.
Позов мотивує тим, що 17 серпня 2016 року було відкрито кримінальне провадження, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 42016071030000064 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 КК України, а саме вчинення за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення та ч. 2 ст. 364 КК України - зловживання владою або службовим становищем. 
11 липня 2019 року в рамках вказаного провадження йому було вручено прокуратурою Закарпатської області повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України. 
На переконання прокуратури, зловживаючи своїм службовим становищем, затвердив документ - план санітарно-оздоровчих заходів на 2016 рік в ДП «Ужгородське ЛГ» на території природно-заповідного об`єкту загальнозоологічного заказника загальнодержавного значення «Великодобронський», який покладений в основу всіх, у подальшому незаконно оформлених, складених та підписаних документів (актів обстежень ділянок лісу, матеріально-грошових оцінок дерев, погоджень про проведення рубок деревини, лісорубних квитків, договорів на розробку лісосік - договорів про виконання робіт та надання послуг, пов`язаних із лісівництвом тощо), що стосувалися організації та проведення незаконних рубок деревини у загальнозоологічному заказнику загальнодержавного значення «Великодобронський». Так, в період лютого-липня 2016 року на підставі вказаного плану санітарно-оздоровчих заходів на 2016 рік в ДП «Ужгородське ЛГ», працівниками ДП «Ужгородське ЛГ» оформлено матеріали про відведення необхідних ділянок лісу в рубку. 
Таким чином, умисними діями, які виразились у зловживанні службовим становищем, тобто умисному з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для юридичної особи використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам, вчинене за попередньою змовою групою осіб, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчинено злочин, передбачений частиною 2 статті 28 частиною 2 статті 364 КК України. 
Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 березня 2022 року у справі № 308/11379/19 (дата набрання законної сили 19 квітня 2022 року) позивача було визнано невинуватим у передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України правопорушеннях та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в діях складу кримінального правопорушення. 
У ході розгляду справи суд не встановив ознак протиправності та зловживання службовим становищем (як способу вчинення злочину) у його діях як обвинуваченого, оскільки стороною обвинувачення не надано доказів та не доведено, що дії суперечили нормативно-правовим актам України у сфері лісокористування. А відтак, з наведеного вбачається відсутність у діях ознак об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. 
Таким чином, позивач незаконно перебував під слідством та судом з 11 липня 2019 року, тобто з дати повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України, по 19 квітня 2022 року, дату набрання вироком суду законної сили, що складає 2 роки 9 місяців, а тому позивач вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та в результаті пережитих моральних страждань, порушення усталених соціальних та сімейних зв`язків. 
Зазначеним незаконним повідомленням про підозру було порушено його права та завдано моральної шкоди, спричиненої численними викликами до слідчого, прокурорів, участю у судових засіданнях, які порушили звичний спосіб його життя у побуті та родині. Впродовж досудового розслідування та судового розгляду постійно відчував стрес, заниження самооцінки, гідності, честі, що створювало постійно негативні емоції, не міг нормально працювати та відпочивати, чим було завдано шкоду йому та його психологічному здоров`ю, завдано моральну шкоду, яка полягала в погіршенні відносин із родичами, знайомими та іншими людьми, які з недовірою ставилися до нього та членів моєї сім`ї. Також було спричинено душевні страждання, які виявилися у тому, що був незаконно затриманий, обмежений у вільному виборі місця знаходження, позбавлений роботи та можливості заробляти на життя. 
Понад 33 місяців перебував під кримінальним переслідуванням та певний період утримувався під вартою без відповідної правової підстави, внаслідок чого був ізольований від суспільства, що є надзвичайною мірою впливу на особу та кардинальним чином впливає на життя. Вважає доведеним той факт, що у зв`язку з таким переслідуванням з боку правоохоронних органів, зазнав душевних переживань, втратив авторитет серед оточення, зазнав надзвичайного впливу, що призвело до глобальної зміни життєвого укладу та заподіяння значних страждань. 
Відтак, мінімальний розмір відшкодування завданої моральної шкоди повинен становити 264 000,00 грн. (33 місяці х 8000 грн. (мінімальна заробітна плата на момент звернення до суду відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік»). Разом з тим, оцінює заподіяну шкоду в розмірі 500 000,00 гривень. 
З врахуванням наведеного, приймаючи до уваги тривалість часу, протягом якого зазнав кримінального переслідування, зважаючи на усі обставини справи, враховуючи ступінь негативного впливу на життя та свідомість як факту безпідставного кримінального переслідування в цілому, зокрема, значні порушення життєвого укладу та моральні страждання, які поніс через неможливість тривалого відновлення своїх прав, керуючись принципами рівності, поміркованості, виваженості, розумності, справедливості, визнаючи, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, просить стягнути відшкодування завданої моральної шкоди кошти в сумі 500 000,00 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 грудня 2024 року, повний текст якого складено 25 грудня 2024 року, позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 , 264 000,00 грн. грошового відшкодування завданої моральної шкоди.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Суд погодився з твердженням позивача щодо завдання йому моральної шкоди спричинено численними викликами до слідчого, прокурорів, участю у судових засіданнях, які порушили звичний спосіб життя у побуті та родині, оскільки про це свідчить тривалість судового розгляду, а також про те, що впродовж досудового розслідування та судового розгляду позивач постійно відчував стрес, заниження самооцінки, гідності, честі, що створювало постійно негативні емоції, незаконного затримання, обмеження у вільному виборі місця знаходження, що не спростовувалось відповідачами. Стосовно твердження позивача про те, що йому було завдано моральну шкоду, яка полягала в погіршенні відносин із родичами, знайомими та іншими людьми, які з недовірою ставилися до нього та членів сім`ї, позбавлення роботи та можливості заробляти на життя, після вищеописаних подій витрати часу на повернення до нормального життя, адаптації в суспільстві, відвідувати різні культурні установи, таке не підтверджено жодними доказами. 
Визначаючи розмір моральної шкоди суд керувався тим, що встановлена виключно з 2024 року у Законі України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» вимога визначити розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 гривень, не відповідає тому мінімальному розміру, що гарантований державою. Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі є правом суду.

Не погоджуючись із рішенням суду Закарпатська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
       Рішення суду в частині задоволених вимог вважає таким, що не відповідає вимогам законності через допущені судом порушенням норм матеріального та процесуального права.
       Вказує, що судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 264 000,00 гривень помилково не враховано приписи, визначені ч. 2 ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік», яким визначено, що розрахункова величина для обчислення виплат за рішенням суду встановлена на рівні 1 600 гривень.
       Зазначає, що позивачем не доведено факту завдання йому душевних та психічних страждань, які свідчать про погіршення стану здоров`я, тяжкість вимушених життєвих змін, ступінь зниження престижу, ділової репутації. Зокрема, не надано експертного дослідження на підтвердження заподіяної органом досудового розслідування шкоди у причинно-наслідковому зв`язку. Також у справі відсутні покази свідків чи інші докази, які б свідчили про втрату авторитету, ділової репутації чи інші негативні наслідки притягнення позивача до кримінальної відповідальності.

       У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України, зазначає, що апеляційна скарга прокуратури підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню.
       Зазначає, що належним відповідачем у цій справі є держава Україна, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган державної влади, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.
       Вказує, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями органу досудового розслідування та моральною шкодою. Погоджується з доводами прокуратури, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду повинен становити 1 600 гривень.
       Вважає формулювання резолютивної частини рішення в частині стягнення шляхом безспірного списання коштів Казначейством з єдиного казначейського рахунку неправильним.

        ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ламбрух О.С., подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
       Судом першої інстанції вірно встановлено причинно-наслідковий зв`язок між діями органу досудового розслідування та завданою позивачу моральною шкодою. 
       Щодо розміру такого відшкодування, то таке судом визначено правильно, а твердження апелянта, що суд при визначенні розміру компенсації моральної шкоди повинен керуватися нормами Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» в розмірі 1 600 гривень, не заслуговують на увагу, оскільки потрібно керуватися саме мінімальним розміром заробітної плати, який становить 8 000 гривень.
       
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, доводи відзиву на скаргу, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних доводів.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 11.07.2019 прокуратурою Закарпатської області вручено ОСОБА_1 повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 28 КК України та ч. 2 ст. 364 КК України, тобто зловживання службовим становищем, кваліфікуючими ознаками якого є умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для юридичної особи використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам, вчинене за попередньою змовою групою осіб (а.с.16-31).
Згідно витягу з ЄРДР кримінальне провадження №42016071030000064 внесено 17.08.2016, яким ОСОБА_1 інкримінують вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 28 КК України та ч. 2 ст. 364 КК України, тобто зловживання службовим становищем, кваліфікуючими ознаками якого є умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для юридичної особи використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам, вчинене за попередньою змовою групою осіб (а.с.13-15).
Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.03.2022 у справі №308/11379/19 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу кримінального правопорушення.  ОСОБА_2 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу кримінального правопорушення.  ОСОБА_3 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу кримінального правопорушення. Витрати, пов`язані із проведенням судових експертиз №6518/19-48 від 24.04.2019 у розмірі 12 560 грн., №14979/19-48 від 22.05.2019 у розмірі 7 536 грн., №18724/19-48 від 09.09.2019 у розмірі 12 560 грн., віднесено на рахунок держави. Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень вирок набрав законної сили 19.04.2022. Сторонами даний факт не заперечується (а.с.32-61).

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою статті 1167 ЦК України.
Відповідно до частини шостої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених у статті 1 цього Закону випадках.
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
Згідно з п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в конкретній справі, відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд повинен врахувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, стан здоров`я потерпілих, тяжкість вимушених змін у їхніх життєвих стосунках тощо.
Таким чином, зі змісту статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вбачається, що обов`язок відшкодування в повному обсязі шкоди, завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт покладений на державу.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», розмір мінімальної заробітної плати встановлено з 1 січня 7100 грн, з 1 квітня 8000 грн. 
Під слідством та судом ОСОБА_1 перебував з 11.07.2019 по 19.04.2022, тобто 33 місяці.
З огляду на викладене, правильним є висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

       Однак, суд першої інстанції допустив помилку при визначенні органу з якого підлягає стягненню моральна шкода.

У силу дії частини 2 статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідач – це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Тлумачення частини 2 статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду є держава, як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі, як відповідач, через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого заподіяну шкоду.
Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів органу Казначейства не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки Державна казначейська служба України не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц зробила висновок, що з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.
Отже, належним відповідачем у цій справі є держава Україна, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди заподіяної йому незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури. 
Відповідно до частини 2 статті 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина 1 статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.
Тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України вказує на те, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин.
Крім того, ВП ВС зазначила, що сам факт стягнення коштів із Державного бюджету України не може бути підставою для обов`язкового залучення до участі у справі відповідачем ДКС України чи її територіального органу. У разі сприйняття подібного підходу до участі у справах про стягнення коштів, відшкодування шкоди завжди необхідно було б щоразу залучати суб`єкта, який здійснює управління рахунком, на якому розміщені грошові кошти відповідача.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02.08.2022 № 201/10234/20 зазначено, що позивачем у цих справах повинна бути потерпіла особа, а відповідачем – держава в особі відповідного органу (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15).
У постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 199/6713/14-ц, від 02.06.2021 у справі № 215/3408/18, від 08.08.2021 у справі № 751/7182/19, від 11.08.2021 у справі № 352/2255/19, від 18.08.2021 у справах № 200/8310/18 і № 591/6891/18, від 10.11.2021 у справі № 346/5428/17, від 13.07.2022 у справі № 757/24363/20, від 25.01.2023 у справі № 753/22826/19, від 18.10.2023 у справі № 705/4489/20, від 25.10.2023 у справі № 291/383/19 сформульовано та підтверджено висновки, згідно з якими не допускається стягнення з Казначейства моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За результатами розгляду справи № 910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, однак не в резолютивній частині рішення.
Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 21.08.2019 у справі № 761/35803/16-ц, від 18.12.2019 у справі № 688/2479/16-ц), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова від 25.03.2020 у справі № 641/8857/17).
Крім того, Верховний Суд у постанові від 07.09.2022 у справі № 641/4272/19 (застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справах № 242/4741/16-ц та № 641/8857/17) дійшов висновку про те, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем Казначейство або його територіальний орган.
Таким чином, відповідно до норм Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі – Порядок № 845), та зважаючи на вимоги Порядку ведення претензійно-позовної роботи в Державній казначейській службі України та її територіальних органах, затвердженого наказом Казначейства від 02.10.2023 № 248, формулювання судом першої інстанції резолютивної частини «Стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України…» є помилковим з огляду на вищевикладене.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 п.п. 1, 3, 4 ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Закарпатської обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні з викладенням абзацу другого резолютивної частини рішення суду в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції.

       Враховуючи наведене та керуючись нормами статей 12, 81, 374, 376, 382-384 ЦПК України апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури, задовольнити частково. 

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 грудня 2024 року, змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення суду в редакції цієї постанови суду апеляційної інстанції.

Стягнути з держави Україна за рахунок грошових коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 грошові кошти у розмірі 264 000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом. 

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 липня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: