ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 серпня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 686/1623/25
Провадження № 22-ц/820/1852/25
Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.
розглянув в порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України цивільну справу № 686/1623/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 червня 2025 року в складі судді Заворотної О.Л., у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги суд
в с т а н о в и в:
У січні 2025 року ТзОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь його користь заборгованість за кредитним договором № 3906244 від 30.04.2021 року у розмірі 31 325 грн.
На обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що 30.04.2021 року між ТзОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 укладено договір № 3906244, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 7000 грн. на строк 30 календарних днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом за період з 30.04.2021 по 30.05.2021 року.
ТзОВ «МІЛОАН» свої зобов`язання за договором виконало, надавши відповідачу кредитні кошти, відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 31325 грн., в т.ч. 7000 грн. заборгованість за кредитом (за тілом кредиту), 23 625 грн. заборгованість за відсотками, 700 грн. заборгованість за комісією.
Також позивач посилався, що 10.08.2021 року між ТзОВ «МІЛОАН» та ТзОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір відступлення права вимоги № 06Т, відповідно до умов якого, право вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором № 3906244 від 30.04.2021 року, у зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 31 325 грн.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 червня 2025 року в позові ТзОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ТОВ «Діджи Фінанс» в апеляційній скарзі посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю, а також здійснити розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності в матеріалах справи доказів укладення електронного договору між відповідачем та ТзОВ «МІЛОАН», оскільки 30.04.2021 року відповідачем за власного волевиявлення з використанням сервісу онлайн-кредитування було подано заявку № 3906244 на отримання кредиту. Апелянт зазначає, що відповідачу було направлено електронним повідомленням (SMS) на номер телефону НОМЕР_1 , який особисто вказаний відповідачем у договорі про споживчий кредит № 3906244 від 30.04.2021. Повідомлення містило одноразовий ідентифікатор J25242, при введенні якого відповідач підтвердив прийняття умов договору. Даний договір також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті Товариства за адресою: https://miloan.ua/. Посилається, ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», не містить імперативну норму щодо недійсності договору у разі відсутності такого ідентифікатора. Крім того, при зверненні до суду доданий до позовної заяви примірник кредитного договору містив накладення простого електронного підпису позичальника, відтак кредитний договір укладено в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в Інформаційно-телекомукаційній системі товариства та був доступний позичальнику на сайті товариства, отже укладений договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі. Апелянт наголошує, що відсутність технічного реквізиту (ідентифікатора) не свідчить про недійсність договору, оскілки не є істотним порушенням вимог закону. 
Дослідивши доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься кредитний договір № 3906244 від 30 квітня 2021 року, сторонами в якому зазначено ТзОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 і за умовами вказаного договору кредитодавець надав відповідачу грошові кошти (кредит) у розмірі 7 000 грн., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строк та в порядку, встановлених договором.
10 серпня 2021 року між ТзОВ «МІЛОАН» та ТзОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір відступлення права вимоги № 06Т, відповідно до умов якого, ТзОВ «МІЛОАН» відступило ТзОВ «Діджи Фінанс» право вимоги за укладеними кредитними договорами.
Згідно з розрахунком заборгованості позивач посилався, що станом на 29 липня 2021 року у відповідача наявна заборгованість за кредитним договором в сумі 31 325 грн., з яких: 7 000 грн - сума заборгованості за тілом кредиту; 23 625 грн. - сума заборгованості за відсотками, заборгованість за комісійними винагородами - 700 грн.
Звертаючись до суду з позовом ТзОВ «Діджи Фінанс» посилалась, що до товариства як нового кредитора перейшли права первісного кредитора щодо укладених договорів, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 3906244 від 30 квітня 2021 року в розмірі 31 325 грн.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами.
В силу положень ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ч. 1 ст. 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Частиною 1 ст. 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, прийшов до висновку, що позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження факту укладення між первісним кредитором та відповідачем кредитного договору, оскільки примірник кредитного договору № 3906244 від 30.04.2021 року не містить підпису  ОСОБА_1  - ані власноручного, ані електронного, ані одноразовим ідентифікатором, із вказаним висновком суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції, з наступних підстав.
За положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.ст. 76, 77, 79, 80, 81 доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Як вбачається з матеріалів справи кредитний договір № 3906244 від 30.04.2021 року, не містить доказів його підписання за допомогою електронного підпису позичальника чи одноразового ідентифікатора, що є обов`язковим реквізитом електронного документа.
Із прийняттям Закону України Про електронну комерцію № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини 3 статті 11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII.
Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Як встановлено судом, примірник кредитного договору який був наданий позивачем при зверненні до суду не містить ні одноразового ідентифікатора, ні власноручного підпису ні аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) позичальника, відтак висновок суду першої інстанцій, з огляду на вставлені обставини справи є цілком законним і обґрунтованим.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертався до ТзОВ «Мілоан» з метою отримання кредитних коштів, про що свідчить заповнений ним Договір про споживчий кредит № 3906244, в якому вказано всі реквізити сторін, зокрема повну інформацію щодо позичальника ОСОБА_1 , при цьому на поданій заявці міститься лише інформація про підпис споживача електронним одноразовим ідентифікатором.
Однак, Договір № 3906244, не містить доказів підписання цього документа за допомогою електронного підпису позичальника, що є обов`язковим реквізитом електронного документа.
Крім того, Договір не містять реквізитів самого платіжного засобу фізичної особи, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Згідно з статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.
Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.
Згідно платіжного доручення № 45076720 про перерахування суми кредиту від 30 квітня 2021 року, сформованої та виданої ТзОВ «Мілоан», 20 квітня 2021 року було здійснено платіжну операцію з видачі кредитних коштів від ТзОВ «Елаєнс», на виконання договору № 3906244 у сумі 7 000 грн, на платіжну картку № НОМЕР_2 , код банку MASTERCARD.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 13 березня 2025 року за клопотанням позивача витребувано в АТ "АКЦЕНТ-БАНК" письмові докази, які становлять банківську таємницю, а саме: інформацію чи було емітовано на ім`я ОСОБА_1 платіжну картку № НОМЕР_3 ; виписку про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № НОМЕР_3 з 30.04.2024 по 07.05.2024 з відображенням часу зарахування коштів в сумі 7000 грн., платник ТОВ «Мілоан», призначення платежу «кошти згідно договору 3906244».
На виконання ухвали суду, АТ "АКЦЕНТ-БАНК" надало довідки від 31 березня 2025 року № 20.1.0.0.0/7-20250326/0345, з якої вбачається, що ОСОБА_1 належить банківський рахунок НОМЕР_4 , картка № НОМЕР_3 , однак за період з 30.04.2024 по 07.05.2024 будь який рух коштів за вказаним банківським рахунком відсутній. 
Також, в ході розгляду справи, відповідач проти задоволення позову заперечував, при цьому у відзиву на позов заперечував факт укладення між первісним кредитором та ним кредитного договору, факту перерахування коштів та не визнавав розмір нарахованої заборгованості. 
Отже, висновок суду про відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, щодо отримання відповідачем кредитних коштів є цілком законним та обґрунтованим, оскільки позивачем не було доведено факт укладення між кредитного договору та перерахування коштів позичальнику, на виконання умов нібито укладеного договору.
Вказані обставини, тобто свої вимоги, позивач не довів належними і допустими доказами в повному обсязі. 
Посилання апелянта, що ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», не містить імперативну норму щодо недійсності договору у разі відсутності такого ідентифікатора. Крім того, при зверненні до суду доданий до позовної заяви примірник кредитного договору містив накладення простого електронного підпису позичальника, відтак кредитний договір укладено в електронній формі в Особистому кабінеті позичальника, що створений в Інформаційно-телекомукаційній системі товариства та був доступний позичальнику на сайті товариства, отже укладений договір прирівнюється до укладеного в письмовій формі, слід відхилити, з огляду на встановлені обставини справи та надані докази.
Отже, доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер спірних правовідносин та дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 серпня 2025 року.

Судді                         А.М. Костенко Р.С. Гринчук Т.В. Спірідонова