ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/11271/22                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Щавінський В.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  09 липня 2025 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого:          Бєлової Л.В.,
суддів:                    Кучми А.Ю.,  Мельничука В.П.,

за участю секретаря судового засідання: Керімова К.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Київській області, що виразились у ненарахуванні та невиплаті належних йому грошових коштів;
- зобов`язати Головне управління Національної поліції у Київській області, протягом 30 діб з моменту оголошення рішення, нарахувати та сплатити на картковий рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 (на який нараховувалась заробітна плата у НП України), наступні грошові виплати:
у повному обсязі матеріальну допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2022 року;
у повному обсязі грошові кошти за період виконання службових обов`язків на момент дії карантинних обмежень у період із березня 2020 по 31 січня 2022 року (за виключенням липня місяця 2020 року);
за невикористану відпустку за період з 2020 по 2022 роки; 
у повному обсязі неотриману частину грошового забезпечення (премії) окремо у лютому місяці та окремо у березні місяці 2021 році у сумі 5189,54 грн. за кожен місяць, на період відрядження до ГСУ НП України;
у повному обсязі неотримані грошові кошти на харчування в сумі 150 грн. за кожний робочий день, а саме: за період часу із 15.02.2021 по 11.08.2021 (на період відрядження до ГСУ НП України);
у повному обсязі моральну шкоду у зв`язку із бездіяльністю ГУНП в Київській області, що виразилась у порушенні Конституції України, норм чинного законодавства та заподіянням наслідків, передбачених ст. 23 ЦК України, шляхом видання наказу від 28.01.2022 № 14 о/с про звільнення, всупереч поданому рапорту від 23.10.2021, який зареєстровано у відділі документального забезпечення ГУНП в Київській області від 25.10.2021 за вхідним номером 10646.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористану ним щорічну основну відпустку за період з 2020 по 2021 роки, пропорційно відпрацьованому часу.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції у Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану ним щорічну основну відпустку за період з 2020 по 2021 роки, пропорційно відпрацьованому часу, з урахуванням раніше проведених виплат.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, сторони подали апеляційні скарги.
Позивач у апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою визнати протиправними дії відповідача та зобов`язати останнього:
1.1. Виплатити у повному обсязі усю передбачену Законом матеріальну допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2022 роки.
1.2. Виплатити у повному обсязі грошові кошти за період виконання службових обов`язків на момент дії карантинних обмежень за період часу із березня 2020 по 31 січня 2022 року (на основі сум раніше здійснених виплат).
1.3. Виплатити у повному обсязі протиправно ненараховану у лютому місяці та окремо у березні місяці 2021 році частину грошового забезпечення (премії), за період відрядження до ГСУ НП України.
1.4. Виплатити у повному обсязі неотримані грошові кошти на харчування в сумі 150 грн. за кожний робочий день, а саме за період часу із 15.02.2021 по 11.08.2021, на період відрядження до ГСУ НП України.
1.5. Виплатити у повному обсязі моральну шкоду, що виразилась у порушенні Конституції України, КЗпП України та спричинення наслідків, передбачених ст. 23 ЦК України, шляхом видання наказу від 28.01.2022 № 14 о/с про звільнення, всупереч поданому мною рапорту від 23.10.2021. Внаслідок чого позивач зазнав душевних страждань, погіршення стану здоров`я та вищеописаних в даній апеляційній скарзі наслідків.
Позивач у апеляційній скарзі зазначає наступне.
Щодо позовних вимог в частині невиплати премії, позивач зазначає, що відповідач безпідставно не виплачував премію з підстав перебування у відрядженні в ГСУ НПУ.
Щодо позовних вимог в частині невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально побутових питань за 2020-2022 роки, позивач зазначає, що у 2020-2021 роках йому нараховано не повну суму матеріальної допомоги на оздоровлення, а у 2021 році не виплачено матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань. Загальна сума не отриманих матеріальних допомог складає - 42 055 грн. 10 коп.
Щодо позовної вимоги про перерахунок виплаченої додаткової доплати до грошового забезпечення за виконання службових обов`язків в умовах дії карантину, позивач зазначає, що відповідач не спростував той факт, що позивач не залучався до виконання таких обов`язків, що дають право на отримання такої доплати. На думку позивача, сума спричиненої майнової шкоди із 2020 по 2022 роки становить - 198 206 грн. 01 коп.
Щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію неотриманих добових грошових коштів (в т.ч. на харчування в сумі 150 грн.) за кожний робочий день, а саме: за період часу із 15.02.2021 по 11.08.2021 (на період відрядження до ГСУ НП України), позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що таке право позивача не передбачено жодним нормативно-правовим актом, оскільки відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 02.08.2017 за № 672 «Про затвердження Інструкції про службові відрядження поліцейських у межах України» (далі - Наказ № 672) встановлено механізм оплати грошових коштів працівнику, якого направлено у відрядження. Отже, на переконання позивача, загальна сума несплачених коштів на харчування становить - 18 900 грн.
Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь з ГУНП у Київській області 200 000 грн. завданої моральної шкоди, позивач зазначає, що право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав у зв`язку з бездіяльністю службових осіб ГУНП в Київській області, через які позивач зазнав душевних страждань та несправедливого ставлення до нього. Крім цього, внаслідок бездіяльності ГУНП в Київській області, принижувалась честь та гідність позивача, а також ділова репутація, оскільки він був змушений виконувати свої функціональні обов`язки, всупереч власної волі та фактично не міг скористатися своїм правом щодо вільного вибору подальшої роботи та забезпечення належного рівня та умов проживання власної сім`ї.
Відповідач у апеляційній скарзі, зокрема, зазначає, що у діях відповідача відсутня протиправна бездіяльність щодо не виплати позивачу грошової компенсації за невикористану відпустку за 2020-2021 роки, оскільки відповідачем в наказі про звільнення позивача визначено кількість днів невикористаної відпустки за які повинна бути виплачена компенсація (3 доби за 2022 рік), відомостей про виплату компенсації за 2020 та 2021 роки наказ не містить, а позивач в свою чергу з таким наказом погодився та його не оскаржив.
Крім того, відповідач наголошує, що без внесення відповідних змін до наказу про звільнення позивача, вимога про стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористану відпустку є передчасною та такою, що суперечить законодавчо закріпленій процедурі проведення таких виплат, що узгоджується з положеннями Порядку №260.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року та 09 травня 2024 року відкриті апеляційні провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить відмовити в її задоволенні.
Зокрема, відповідач зазначає наступне.
Щодо ненарахування та невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення та для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2022 рік, то у вересні 2020 року ОСОБА_1 на підставі його рапортів були нараховані та виплачені матеріальна допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, у листопаді 2021 року - матеріальна допомога для оздоровлення. Рапорт ОСОБА_1 щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань у 2021 році, матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2022 році (звільнений з поліції 31.01.2022 року) на розгляд керівника Головного управління не надходили.
Щодо ненарахування та невиплати грошових коштів за період виконання службових обов`язків на момент дії карантинних обмежень у період з березня 2020 року по 31 січня 2022 року, то ОСОБА_1 нарахована та виплачена додаткова виплата за період із 01.03.2020 по 17.02.2021:
у липні 2020 року за березень, квітень, травень, червень 2020 року;
у серпні 2020 року за липень 2020 року;
у грудні 202І0 за жовтень 2020 року.
За період - серпень, вересень, листопад, грудень 2020 та січень і 17 днів лютого 2021 року в інформації для формування даних для встановлення додаткової доплати прізвище ОСОБА_1 відсутнє.
Щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані відпустки у період з 2020 по 2022 роки, то станом на день звільнення позивача кількість невикористаних днів щорічної відпустки у році звільнення (2022) складала 3. У лютому 2022 року відповідачем здійснено нарахування та виплату грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку.
Щодо недоотриманої частини грошового забезпечення (премії) окремо у лютому та березні 2021 року у сумі 5189,54 грн. за кожен місяць, на період відрядження до ГСУ НПУ, то ОСОБА_1 в лютому та березні 2021 року керівником встановлена премія у розмірі 25,658 %, яка нарахована та виплачена разом грошовим забезпеченням за кожний місяць відповідно.
Щодо недоотриманої частини грошових коштів на харчування у сумі 150 грн за кожний робочий день, а саме: за період із 15.02.2021 по 11.08.2021 (на період відрядження до ГСУ НПУ), то відповідно до листа УФЗБО ГУ від 09.12.2022 № 2037 в УФЗБО відсутні накази про відрядження ОСОБА_1 до ГСУ НПУ.
Щодо відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із бездіяльністю ГУНП в Київській області, яка виразилась у порушенні Конституції України, передбачених ст. 23 ЦК України, шляхом видання наказу від 28.01.2022 № 14о/с про звільнення всупереч поданому рапорту від 23.10.2021, то позивачем не зазначено, в чому саме полягає моральна (немайнова) шкода, з яких міркувань виходив позивач визначаючи її розмір, якими доказами підтверджується така шкода і чи є зв`язок між шкодою і неправомірними (на думку позивача) діями відповідача у справі.
06 серпня 2024 року позивач подав клопотання про долучення доказів, в якому просив врахувати інформацію по суті позовних вимог.
Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2024 року призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
У зв`язку із звільненням судді-доповідача ОСОБА_2 у цій справі з посади судді Шостого апеляційного адміністративного суду з підстав подання заяви про відставку здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 листопада 2024 року справа № 640/11271/22 передана судді-доповідачу - Бєловій Л.В.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2024 року справу прийнято до провадження судді-доповідача - Бєлової Л.В.
02 грудня 2022 року до суду апеляційної інстанції від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 12 березня 2025 року.
У судовому засіданні 12 березня 2025 року оголошено перерву.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 березня 2025 року витребувано у Головного управління Національної поліції у Київській області додаткові докази у справі.
31 березня 2025 року на виконання вимог вказаної ухвали Головне управління Національної поліції у Київській області надало лист УФЗБО ГУНП в Київській області від 28 березня 2025 року № 38371-2025 з додатками та лист УКЗ ГУНП в Київській області від 31 березня 2025 року № 39211-2025.
У наступному судовому засіданні, яке відбулось 21 травня 2025 року, протокольною ухвалою у відповідача витребувано додаткові докази щодо відрядження позивача до Головного слідчого управління Національної поліції України. Наступне судове засідання призначено на 02 липня 2025 року.
02 липня 2025 року до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання позивача про розгляд справи без його участі.
02 липня 2025 року судове засідання не відбулось у зв`язку із затримкою до 14:10 год. розгляду інших справ, призначених 02 липня 2025 року, та перебуванням судді - члена колегії суддів Мельничука В.П в інших судових засіданнях, які розпочались з 14:00 год. до 17:00 год., про що секретарем судового засідання складена довідка. Наступний розгляд справи призначено на 09 липня 2025 року.
Позивач у судове засідання не з`явився.
Представник відповідача - Чубинський Владислав Сергійович у судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги позивача, просив її залишити без задоволення. Натомість, апеляційну скаргу відповідача просив задовольнити, скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.  У своїх поясненнях представник відповідача підтримав доводи викладені у заявах по суті справи.
Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, натомість апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 28.01.2022 №14 о/с (по особовому складу) відповідно до Закону України «Про Національну поліції» капітана поліції ОСОБА_1 , старшого слідчого організаційно-методичного відділу слідчого управління, 31.01.2022 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77.
Позивач звернувся до відповідача із рапортом від 14.01.2022, у якому просив здійснити за 2020-2022 роки виплату матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, додаткової доплати за період дії карантину, грошової компенсації за невикористані дні відпустки та премії, а також кошти в рахунок компенсації на харчування під час перебування ним у відрядженнях.
Після отримання вказаного наказу про звільнення, позивач отримав в бухгалтерії Головного управління Національної поліції в Київській області архівну відомість № 010-17027 щодо нарахованого грошового забезпечення за 2020-2021 роки.
Вважаючи протиправними вказані дії відповідача, які полягають у не нарахуванні виплат, позивач звернувся до адміністративного суду з позовною заявою.
Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково та зазначив наступне.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дії Головного управління Національної поліції у Київській області щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2020-2022 роки, то суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні основної щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу за 2020 та 2021 роки.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дії Головного управління Національної поліції у Київській області щодо ненарахування та невиплати позивачу неотриманої частини грошового забезпечення, а саме: премії, то суд першої інстанції вказав, що встановлення премії, визначення її розміру належить до виключних повноважень керівників органів поліції, тому доводи позивача про наявність права на неотриману частину грошового забезпечення (премії) у лютому та березні 2021 року у сумі 5189 грн. 54 коп. є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.
Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дії Головного управління Національної поліції у Київській області щодо ненарахування та невиплати позивачу матеріальної допомоги на вирішення соціально побутових питань за 2020-2022 роки, то суд зазначив, що додаткові види грошового забезпечення, як то матеріальна допомога, можуть бути нараховані та виплачені лише в межах затверджених асигнувань на грошове забезпечення поліцейських відповідного органу поліції. Крім того, як вбачається з наявних у справі матеріалах, позивачу нараховано матеріальну допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, а також матеріальну допомогу для оздоровлення за 2021 рік. Отже, вказана позовна вимога задоволенню не підлягає.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок виплаченої позивачу додаткової доплати до грошового забезпечення грошового забезпечення за виконання службових обов`язків в умовах дії карантину, то суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вирішальним для визначення права позивача на отримання відповідної доплати є не те, що в деякі місяці 2020 року така доплата була здійснена, а те, чи залучався позивач протягом спірного періоду до виконання таких обов`язків, що дають право на отримання доплати.  Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що позивачем такі обов`язки виконувалися та що ним оскаржувались рішення керівника щодо невключення позивача до переліку осіб, яким здійснюється відповідна доплата. Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що дана позовна вимога задоволенню не підлягає.
Також суд першої інстанції зазначив, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію неотриманих грошових коштів на харчування в сумі 150 грн. за кожний робочий день, а саме: за період часу із 15.02.2021 по 11.08.2021 (на період відрядження до ГСУ НП України), оскільки таке право позивача не передбачено жодним нормативно-правовим актом.
Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь з Головного управління Національної поліції у Київській області 200000,00 грн. завданої моральної шкоди, то суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, тому підстави для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди відсутні.
Щодо вимоги про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату грошових коштів на вказаний ним картковий рахунок протягом 30 діб з моменту оголошення рішення, то суд першої інстанції зазначив, що задоволення вимог шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористану ним щорічну основну відпустку за період з 2020 по 2021 роки, пропорційно відпрацьованому часу, з урахуванням раніше проведених виплат, є належним та достатнім способом захисту інтересів позивача щодо виплати недоплаченого грошового забезпечення.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Предметом апеляційного оскарження у цій справі є рішення суду першої інстанції, яким вирішено наступні позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання відповідача, протягом 30 діб з моменту оголошення рішення, нарахувати та сплатити на картковий рахунок ПАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 (на який нараховувалась заробітна плата у НП України), наступні грошові виплати:
1. У повному обсязі матеріальну допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2022 року;
2. У повному обсязі грошові кошти за період виконання службових обов`язків на момент дії карантинних обмежень у період із березня 2020 по 31 січня 2022 року (за виключенням липня місяця 2020 року);
3. За невикористану відпустку за період з 2020 по 2022 роки; 
4. У повному обсязі неотриману частину грошового забезпечення (премії) окремо у лютому місяці та окремо у березні місяці 2021 році у сумі 5189,54 грн. за кожен місяць, на період відрядження до ГСУ НП України;
5. У повному обсязі неотримані грошові кошти на харчування в сумі 150 грн. за кожний робочий день, а саме: за період часу із 15.02.2021 по 11.08.2021 (на період відрядження до ГСУ НП України);
6. У повному обсязі моральну шкоду у зв`язку із бездіяльністю ГУНП в Київській області, що виразилась у порушенні Конституції України, норм чинного законодавства та заподіянням наслідків, передбачених ст. 23 ЦК України, шляхом видання наказу від 28.01.2022 № 14 о/с про звільнення, всупереч поданому рапорту від 23.10.2021, який зареєстровано у відділі документального забезпечення ГУНП в Київській області від 25.10.2021 за вхідним номером 10646.
1. Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дії Головного управління Національної поліції у Київській області щодо ненарахування та невиплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально побутових питань за 2020-2022 роки, колегія суддів зазначає наступне.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).
Згідно з частинами першою-другою статті 94 Закону №580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова №988) грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 4 Постанови №988 передбачено право керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення, зокрема надавати поліцейським один раз на рік матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 3 Розділу І Порядку та умовам виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженим Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 260 (далі - Порядок №260) грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.
До складу грошового забезпечення входять:
1) посадовий оклад;
2) оклад за спеціальним званням;
3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер);
4) премії;
5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 13 Розділу ІІ Порядку №260 визначено, що поліцейським у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік може надаватись матеріальна допомога для оздоровлення, розмір якої повинен бути не менше їх посадового окладу та не більше місячного грошового забезпечення, та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, розмір якої не повинен перевищувати їх місячного грошового забезпечення.
Для визначення максимального розміру матеріальної допомоги для оздоровлення або матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань застосовується місячний розмір грошового забезпечення, нарахованого поліцейському за місяць, що передує місяцю, у якому приймається рішення про таку виплату, з розрахунку посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер) та премії.
Виплата поліцейським матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснюється на підставі їх рапортів у розмірі, визначеному керівником органу поліції.
Із системного аналізу наведених норм права можна дійти висновку про те, що матеріальна допомога для оздоровлення та/або матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається поліцейському за двох умов:
1) подання поліцейським рапорту на отримання відповідної допомоги;
2) наявність відповідних бюджетних асигнувань на зазначені цілі.
При цьому, вказаними нормами чинного законодавства України не визначено імперативного обов`язку для керівника органу поліції надавати в обов`язковому порядку щороку матеріальну допомогу як для оздоровлення, так і для вирішення соціально-побутових питань, які в свою чергу є додатковими видами грошового забезпечення, не є постійними та обов`язковими і надаються в межах затверджених асигнувань.
Отже, відповідно до наведених правових норм, додаткові види грошового забезпечення, як то матеріальна допомога, можуть бути нараховані та виплачені лише в межах затверджених асигнувань на грошове забезпечення поліцейських відповідного органу поліції, а розмір такої допомоги не має встановленого розміру та визначається керівником відповідного органу поліції в порядку реалізації дискреційних повноважень.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 620/17864/21.
Згідно з листом Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП в Київській області від 09.12.2022 № 2037/108/28/1-2022 (а.с.125-127, т.1) у вересні 2020 ОСОБА_1 на підставі його рапортів були нараховані та виплачені матеріальна допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, у листопаді 2021 року -матеріальна допомога для оздоровлення.
Як зазначає відповідач, що не спростовано позивачем, рапорт ОСОБА_1 щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань у 2021 році, матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2022 році (звільнений з поліції 31.01.2022 року) на розгляд керівника Головного управління не надходили.
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовна вимога щодо визнання протиправними дій Головного управління Національної поліції у Київській області щодо ненарахування та невиплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових питань та матеріальної допомоги для оздоровлення за 2020-2022 роки не підлягає задоволенню.
2.  Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок виплаченої позивачу додаткової доплати до грошового забезпечення грошового забезпечення за виконання службових обов`язків в умовах дії карантину у період з березня 2020 по 31 січня 2022 року (за виключенням липня місяця 2020 року), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 28 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у складі Державного бюджету України створено фонд боротьби з гострою респіраторною хворобою СОVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-СоV-2, та її наслідками на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України зазначеної хвороби, та протягом 30 днів з дня відміни цього карантину. Кошти зазначеного фонду спрямовуються на: додаткові доплати до заробітної плати медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації гострої респіраторної хвороби СОVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, а також доплати до заробітної плати окремим категоріям працівників, які забезпечують життєдіяльність населення, на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби СОVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, визначений у рішенні Кабінету Міністрів України про встановлення карантину, до завершення здійснення зазначених заходів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375 (далі - Постанова № 375) врегульовані деякі питання оплати праці (грошового забезпечення) окремих категорій працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських які забезпечують життєдіяльність населення, на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни.
Пунктом 1 Постанови № 375 передбачено, що на період карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям працівників, військовослужбовців Національної гвардії та Державної прикордонної служби, посадових осіб Державної митної служби, осіб рядового та начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) (далі - працівники) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, встановлюється додаткова доплата до заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах.
Згідно з пунктами 2, 4, 5 Постанови №375 встановлення доплати, визначеної пунктом 1 цієї постанови, працівникам підприємств, установ та організацій, органів державної влади, які фінансуються з державного та місцевих бюджетів, здійснюється у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення).
Перелік посад (професій) працівників, яким встановлюються такі доплати, визначається відповідним центральним органом виконавчої влади у сфері, у якій він реалізує державну політику.
Персональний перелік працівників, яким встановлюється доплата, визначається керівником (керівником державної служби) відповідного підприємства, установи та організації, органу державної влади.
Доплати, визначені пунктами 2 і 3 цієї постанови, здійснюються за рахунок та в межах видатків державного та місцевих бюджетів, передбачених за відповідними бюджетними програмами головних розпорядників бюджетних коштів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 10.06.2020 № 485 «Про виділення коштів для здійснення доплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у відомчих закладах охорони здоров`я» затверджено Порядок використання коштів, виділених для здійснення доплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, медичним та іншим працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у відомчих закладах охорони здоров`я (далі - Порядок №485).
У пункті 1 Порядку №485 вказано, що цей Порядок визначає механізм використання коштів державного бюджету за програмами, зокрема: здійснення доплати поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, за рахунок коштів, виділених з фонду боротьби з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та її наслідками (далі - бюджетні кошти).
Згідно з п. 2 Порядку №485 головним розпорядником бюджетних коштів є МВС. Відповідальними виконавцями бюджетних програм є МВС, Національна гвардія, Адміністрація Держприкордонслужби, ДСНС та Національна поліція далі - органи системи МВС).
Абзацами першим та другим пункту 4 Порядку №485 встановлено, що кошти, отримані органами системи МВС відповідно до пункту 3 цього Порядку, використовуються виключно для: доплати до грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії та Адміністрації Держприкордонслужби, особам рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів У країни з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
На виконання пункту 4 Постанови № 375 Міністерством внутрішніх справ України прийнято наказ від 03.06.2020 № 431 «Про окремі питання організації оплати праці на період дії карантину», яким приписано керівникам, зокрема, Національної поліції України забезпечити встановлення на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та протягом 30 днів з дня його відміни окремим категоріям поліцейських, які забезпечують життєдіяльність населення (забезпечення продовольчими та непродовольчими товарами, послугами зв`язку, транспорту, адміністративними, соціальними послугами, а також захист прав дітей та забезпечення правопорядку і безпеки громадян) та внаслідок виконання своїх обов`язків мають безпосередній контакт з населенням, додаткової доплати у граничному розмірі до 50 відсотків заробітної плати (грошового забезпечення) пропорційно відпрацьованому часу в зазначених умовах (пункт 1); виплату додаткової доплати здійснювати поліцейським, які перебувають відповідно на штатних посадах в органах (підрозділах) Національної поліції України (пункт 2); нарахування додаткової доплати здійснювати у відсотковому співвідношенні до заробітної плати (грошового забезпечення) з розрахунку всіх складових, у тому числі премії, за винятком виплат, що носять одноразовий та компенсаційний характер (пункт 3); персональний перелік осіб, яким установлюється додаткова доплата, визначається керівником відповідного органу, закладу, зазначених у пункті 1 цього наказу (пункт 4).
Системний аналіз наведених норм свідчить, що підставою для отримання доплати за Постановою № 375 є сукупність таких умов: 1) особа є поліцейським, 2) забезпечує життєдіяльність населення, зокрема, шляхом забезпечення правопорядку і безпеки громадян, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України.
Отже, вказана доплата здійснюється не всім поліцейським, а лише окремим категоріям поліцейських, які, внаслідок безпосереднього виконання своїх обов`язків, забезпечують життєдіяльність населення і мають безпосередній контакт з ним.  
Матеріали справи свідчать, що у період з листопада 2019 року по 11 грудня 2020 року позивач виконував функції слідчого Слідчого управління Головного управління НП в Київській області, про що свідчить витяг з послужного списку ОСОБА_1 (а.с.27-29,т.1). Звільнений позивач наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 28.01.2022 №14 о/с з посади старшого слідчого організаційно-методичного відділу слідчого управління, 31.01.2022. Відповідачем не заперечується факт про те, що відповідач у спірний період виконував функції слідчого.
З листа Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП в Київській області від 09.12.2022 № 2037/108/28/1-2022 (а.с.125-127, т.1) вбачається, що «Відповідно до інформації, поданої керівником слідчого управління, з урахуванням кількості днів/діб/ змін, протягом яких поліцейські внаслідок виконання своїх обов`язків мали безпосередній контакт з населенням, після надходження коштів за окремою бюджетною програмою за КПКВ 1007070 "Здійснення доплати поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню на території гострої респіраторної хвороби СОVID - 19, спричиненою коронавірусом ОСОБА_1 була нарахована та виплачена додаткова виплата за період із 01.03.2020 по 17.02.2021:
у липні 2020 року за березень, квітень, травень, червень 2020 року;
у серпні 2020 року за липень 2020 року;
у грудні 2020 за жовтень 2020 року.
За період серпня, вересня, листопада, грудня 2020 та січня і 17 днів лютого 2021 року в інформації для формування даних для встановлення додаткової доплати прізвище ОСОБА_1 відсутнє.
Відповідач, заперечуючи наявність у позивача права на отримання такої допомоги протягом періоду з серпня по вересень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року, зазначає, що у нього відсутня інформація про участь позивача у несенні служби в умовах карантинних обмежень, які мала надійти у вигляді персонального списку поліцейських, поданого безпосереднім керівником поліцейського.
Разом з тим, як правильно зауважено апелянтом, однак не враховано судом першої інстанції, відповідачем не доведено особливої специфіки роботи позивача, яка виконувалась останнім протягом березня - липня 2020 року; жовтня 2020 року (місяці, в яких було нараховано та виплачено додаткову доплату), та її відмінності від роботи, які виконувалась позивачем у період з серпня по вересень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року (періоди, за які не було нараховано та виплачено додаткову доплату), враховуючи виконання позивачем функцій слідчого.
Крім того, в обґрунтування підстав для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що фінансування для здійснення доплати поліцейським, починаючи з лютого 2021 року було припинено. 
Водночас, такі доводи відповідача є помилковими, оскільки відсутність коштів на рахунку відповідача для виплати доплати до грошового забезпечення поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, за період з серпня по вересень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Крім того, судова колегія звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 09.06.2021 № 588 «Деякі питання здійснення доплати військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення, медичним працівникам, які безпосередньо зайняті на роботах з ліквідації захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2, у відомчих закладах охорони здоров`я» відповідно до статті 36 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» здійснено розподіл бюджетних призначень, передбачених Міністерству фінансів у загальному фонді державного бюджету за програмою 3511380 Заходи, пов`язані з боротьбою з гострою респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, та її наслідками, шляхом передачі Міністерству внутрішніх справ частини бюджетних призначень у сумі 800000 тис. гривень та їх установлення, зокрема Національній поліції у сумі 679261,3 тис. гривень (видатки споживання, з них оплата праці - 572520,2 тис. гривень) для здійснення доплати поліцейським, які забезпечують життєдіяльність населення на період дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Отже, з урахуванням того що відповідачем належними і допустимими доказами не спростовано наявності права в особи на такі доплати, посилання відповідача на відсутність фінансування для здійснення відповідних доплат є неприйнятним, оскільки відсутність коштів на рахунку суб`єкта владних повноважень для виплати доплати на період дії карантину не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Аналогічна позиція щодо подібних правовідносин висловлена Верховним Судом у постанові від 26.04.2023 у справі № 420/19450/21.
Як зазначалось, позивачу виплачена додаткова доплата відповідно до Постанови № 375 за період з березня по липень 2020 року та за жовтень 2020 року.
Тому, за вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем протиправно не виплачувалася додаткова доплата позивачу відповідно до Постанови № 375 за період з серпня по вересень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про: 
визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Київській області щодо ненарахування та невиплати в повному обсязі ОСОБА_1 додаткової доплати до грошового забезпечення, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 № 375, за періоди: з серпня по вересень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року урахуванням фактичної кількості відпрацьованих у вказаний період днів/діб/змін та нарахованого у кожному місяці грошового забезпечення;
зобов`язання Головне управління Національної поліції у Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову доплату до грошового забезпечення, встановлену постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375, за періоди: з серпня по вересень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року з урахуванням фактичної кількості відпрацьованих у вказаний період днів/діб/змін і нарахованого у кожному місяці грошового забезпечення.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Київській області щодо ненарахування та невиплати в повному обсязі ОСОБА_1 додаткової доплати до грошового забезпечення, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 № 375, за періоди: з серпня по вересень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року урахуванням фактичної кількості відпрацьованих у вказаний період днів/діб/змін та нарахованого у кожному місяці грошового забезпечення.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову доплату до грошового забезпечення, встановлену постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375, за періоди: з серпня по вересень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року з урахуванням фактичної кількості відпрацьованих у вказаний період днів/діб/змін і нарахованого у кожному місяці грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум.
У решті рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу додаткову доплату до грошового забезпечення, встановлену постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375, за період з березня по липень 2020 року та за жовтень 2020 року залишити без змін.
3. Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дії Головного управління Національної поліції у Київській області щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні відпустки за 2020-2022 роки, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 92 Закону №580-VIII визначено, що поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Згідно з частинами 1-3 статті 93 Закону №580-VIII тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.
Відповідно до частин 9-10 статті 93 Закону №580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.
При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання) визначає Порядок №260.
Згідно з абзацами 7, 8 пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому, одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
Враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України та особу не може бути позбавлено такого права.
У Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників КЗпП України.
З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладено у постановах Верховного Суду від 04.02.2021 у справі №160/5393/19, від 31.03.2021 у справі №320/3843/20, від 26.05.2021 у справі №360/1362/20, від 24.06.2021 у справі №520/8054/2020.
Згідно із наказом Головного управління від 28.01.2022 № 14 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції 31.01.2022.
Згідно з листом Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП в Київській області від 09.12.2022 № 2037/108/28/1-2022 (а.с.125-127, т.1) станом на день звільнення кількість невикористаних днів щорічної відпустки в році звільнення складала 03.
Компенсація за 3 календарних дні невикористаної щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2022 рік ОСОБА_1 нарахована та виплачена в лютому 2022 року, про що свідчить копія розрахункового листа за лютий 2022 року (а.с.100,т.2).
Докази про виплату позивачу компенсації за невикористані календарні дні відпустки за 2020 та 2021 року у матеріалах справи відсутні.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні основної щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу за 2020 та 2021 роки.
Також колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату грошових коштів на вказаний ним картковий рахунок протягом 30 діб з моменту оголошення рішення, підлягають задоволенню шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за невикористану ним щорічну основну відпустку за період з 2020 по 2021 роки, пропорційно відпрацьованому часу, з урахуванням раніше проведених виплат, що є належним та достатнім способом захисту інтересів позивача щодо виплати недоплаченого грошового забезпечення.
4. Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дії Головного управління Національної поліції у Київській області щодо ненарахування та невиплати позивачу неотриманої частини грошового забезпечення, а саме премії у лютому місяці та окремо у березні місяці 2021 році у сумі 5189,54 грн. за кожен місяць, на період відрядження до ГСУ НП України, то колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 12 розділу II Порядку №260 встановлено, що керівники органів поліції мають право преміювати поліцейських відповідно до особливостей проходження служби та особистого внеску поліцейського в загальні результати служби з урахуванням специфіки і особливостей виконання покладених на нього завдань та в межах асигнувань, затверджених на грошове забезпечення для утримання Національної поліції України.
У місяці виконання дисциплінарного стягнення поліцейського премія може не встановлюватися.
Розміри премії встановлюються за рішенням керівників органів поліції відповідно до затверджених ними положень про преміювання та наявного фонду грошового забезпечення.
Рішення керівників органів поліції про преміювання оформлюється наказом, який видається до 25 числа кожного місяця, згідно із затвердженим положенням про преміювання та на підставі списків керівників структурних або відокремлених підрозділів органу поліції. Рішення керівників органів поліції про преміювання заступників керівника органу поліції, керівників структурних підрозділів та відокремлених структурних підрозділів здійснюється на підставі наказу.
Залежно від виконання показників преміювання (у тому числі успішного виконання службових обов`язків, допущення проступків, застосування до поліцейських дисциплінарного стягнення в установленому законодавством порядку), які можуть впливати на розмір премії, до наказу про преміювання за відповідний місяць можуть уноситися відповідні зміни та проводитися перерахунок премії на підставі мотивованого рапорта (звернення) керівника.
Нарахування премії проводиться у відсотках до грошового забезпечення, яке складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер).
Виплата премій поліцейським здійснюється за наказами керівників органів поліції.
Виплата премії проводиться щомісяця за поточний місяць разом з виплатою грошового забезпечення.
Поліцейським поліції охорони виплата премії здійснюється щомісяця до 07 числа за минулий місяць разом з виплатою грошового забезпечення.
Отже, встановлення премії, визначення її розміру належить до виключних повноважень керівників органів поліції. При цьому, керівники органів поліції наділені саме правом на встановлення премії, а не обов`язком.
Згідно з листом Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП в Київській області від 09.12.2022 № 2037/108/28/1-2022 (а.с.125-127, т.1)  ОСОБА_1 в лютому та березні 2021 року керівником встановлена премія у розмірі 25,658 відсотків. В лютому та березні 2021 року премія була нарахована та виплачена разом грошовим забезпеченням за кожний місяць відповідно.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині.
5. Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити неотримані грошові кошти на харчування в сумі 150 грн. за кожний робочий день, а саме: за період часу із 15.02.2021 по 11.08.2021 (на період відрядження до ГСУ НП України), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 13.03.98 № 59, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника державного органу (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).
Аналогічний за змістом термін службового відрядження вказаний в п. 2 Розділу І Інструкції про службові відрядження поліцейських у межах України, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 02.08.2017 № 672, зареєстрованим Міністерстві юстиції України 22 серпня 2017 року за № 1042/30910, згідно з яким, службовим відрядженням вважається поїздка поліцейського за наказом, підписаним керівником органу поліції або особою, яка виконує його обов`язки, його першим заступником або заступниками відповідно до їх компетенції, на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового завдання поза місцем його постійної служби.
Як зазначає відповідач, що не спростовано позивачем, проходження поліцейським служби межах одного населеного пункту, але поза місцем розташування органу поліції не вважається службовим відрядженням у розумінні зазначених норм, тому у такому випадку добові витрати не виплачуються.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно з наказом ГУНП в Київській області від 01 березня 2021 року № 303 старшого слідчого організаційно-методичного відділу слідчого управління ГУНП в Київській області ОСОБА_1 з 15.02.2021, строком на 90 діб, направлено до Головного слідчого управління Національної поліції України.
Згідно з наказом ГУНП в Київській області від 19 травня 2021 року № 769 старшого слідчого організаційно-методичного відділу слідчого управління ГУНП в Київській області ОСОБА_1 з 12.05.2021, строком на 30 діб, направлено до Головного слідчого управління Національної поліції України.
Відповідно до наказу ГУНП в Київській області від 01 липня 2021 року № 1019 старшого слідчого організаційно-методичного відділу слідчого управління ГУНП в Київській області ОСОБА_1 з 12.06.2021, строком на 30 діб, направлено до Головного слідчого управління Національної поліції України.
Відповідно до листа Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП в Київській області від 27.05.2025 № 63974-2025 протягом 2021 року до Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП в Київській області накази стосовно відрядження ОСОБА_1 не надходили. 
Згідно з матеріалами справи Головне управління Національної поліції в Київській області знаходиться за адресою: вул. Володимирська, 15, м. Київ.
Згідно з інформацією, яка знаходиться у мережі Інтернет (відповідно до офіційного вебпорталу Національної поліції України - https://npu.gov.ua/) Головне слідче управління Національної поліції України, розташоване за адресою вул. Богомольця, буд 10, м. Київ.
З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 був направлений для виконання покладених обов`язків старшого слідчого в особливо важливих справах управління з організації досудового розслідування Головного слідчого управління Національної поліції України, яке знаходиться у місті Києві. Місце постійної служби позивача також знаходиться у місті Києві.
З огляду на викладене, оскільки позивач був відряджений для проходження служби до органу з місцем розташування у м. Києві, у якому (м. Києві) знаходиться орган, де позивач проходить службу за постійним місцем роботи, тобто за відсутності факту поїздки до іншого населеного пункту, то таке відрядження не може вважтися службовим. Відповідно, підстави для нарахування та виплати грошових коштів на добові (харчування) відсутні.
Тож, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволення вказаних позовних вимог.
6. Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь з Головного управління Національної поліції у Київській області 200000,00 грн. завданої моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
Стягнення моральної шкоди позивач пов`язує із бездіяльністю ГУНП в Київській області щодо видання наказу від 28.01.2022 № 14 о/с про його звільнення, всупереч поданому ним рапорту від 23.10.2021, який зареєстровано у відділі документального забезпечення ГУНП в Київській області від 25.10.2021 за вхідним номером 10646.
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
З викладеного випливає, що сам факт визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.
Тобто, моральна шкода, як і будь-яка інша позовна вимога, є предметом доказування, а тому обов`язок доказування моральної шкоди покладається саме на ту сторону, яка просить про її стягнення.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 16.07.2020 у справі № 822/3180/15 та від 04.03.2020 у справі № 815/2215/15.
При цьому Верховний Суд у постанові від 04.03.2020 у справі №815/2215/15 зазначив, що доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
Обґрунтовуючи вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач стверджує, що внаслідок протиправної бездіяльності Головного управління Національної поліції у Київській області він зазнав емоційних, душевних страждань, що призвело, зокрема, до виникнення стресу, головної болі.
На переконання колегії суддів, не є достатніми лише твердження позивача про завдання йому моральної шкоди для задоволення відповідної вимоги. Позивач обов`язково має надати суду докази наявності заподіяної йому відповідачем моральної шкоди, а також обґрунтувати її розмір, оскільки у протилежному випадку існує загроза заявлення позивачами безпідставних та необґрунтованих вимог про стягнення моральної шкоди лише з посиланням на допущення відповідачем протиправної бездіяльності, та без надання доказів завдання такою бездіяльністю втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань.
Більше того, позивачем не надано доказів на підтвердження протиправної бездіяльності відповідача, яка полягала у тривалому нерозгляді його рапорту про звільнення за власним бажанням, що, у свою чергу, стало б передумовою для звернення до суду із вимогою про стягнення із відповідача моральної шкоди, завданої протиправними діями чи бездіяльністю.
Надання позивачем довідок, у яких зафіксовано погіршення його стану здоров`я без надання доказів на підтвердження протиправної бездіяльності відповідача, яка полягала у тривалому нерозгляді його рапорту про звільнення за власним бажанням, не може автоматично свідчити, що таке погіршення здоров`я пов`язано саме із вказаною бездіяльністю відповідача.
При цьому суд зауважує, що згідно з частиною другою цієї ж статті на відповідача лише покладено обов`язок по доведенню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, а тому саме позивач має довести суду факт заподіяння йому моральної шкоди поведінкою відповідача.
Зважаючи на те, що позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди відсутні.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Приписи пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок виплаченої позивачу додаткової доплати до грошового забезпечення грошового забезпечення за виконання службових обов`язків в умовах дії карантину за періоди: з серпня по вересень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року, то рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про задоволення таких позовних вимог. 
У решті рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
З огляду на викладене, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає, натомість апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково.
Керуючись ст. ст.      243,      315,      317,      322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року - задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Київській області щодо ненарахування та невиплати в повному обсязі ОСОБА_1 додаткової доплати до грошового забезпечення, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 № 375, за періоди: з серпня по вересень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року урахуванням фактичної кількості відпрацьованих у вказаний період днів/діб/змін та нарахованого у кожному місяці грошового забезпечення та зобов`язання Головне управління Національної поліції у Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову доплату до грошового забезпечення, встановлену постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375, за періоди: з серпня по вересень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року з урахуванням фактичної кількості відпрацьованих у вказаний період днів/діб/змін і нарахованого у кожному місяці грошового забезпечення.
Ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Київській області щодо ненарахування та невиплати в повному обсязі ОСОБА_1 додаткової доплати до грошового забезпечення, встановленої постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 № 375, за періоди: з серпня по вересень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року урахуванням фактичної кількості відпрацьованих у вказаний період днів/діб/змін та нарахованого у кожному місяці грошового забезпечення.
Зобов`язати Головне управління Національної поліції у Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову доплату до грошового забезпечення, встановлену постановою Кабінету Міністрів України від 29.04.2020 №375, за періоди: з серпня по вересень 2020 року, з листопада 2020 року по січень 2022 року з урахуванням фактичної кількості відпрацьованих у вказаний період днів/діб/змін і нарахованого у кожному місяці грошового забезпечення, з урахуванням виплачених сум.
У решті рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2024 року. - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 11.07.2025.

Головуючий суддя                                                                      Л.В. Бєлова

Судді                                                                                          А.Ю. Кучма,

                                                                                                    В.П. Мельничук