ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 червня 2025 року
м. Київ
 
справа № 750/10188/20
провадження № 61-15948св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,                                
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Кравченко Володимир Володимирович, на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від                    03 серпня 2023 року у складі судді Требух Н. В. та постанову Чернігівського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року ускладі колегії суддів:                           Скрипки А. А., Євстафіїва О. К., Шарапової О. Л.,
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів попередніх інстанцій 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення сплати аліментів та стягнення аліментів на його користь на утримання дитини.
В обґрунтування позову посилався на те, що 16 липня 2020 року Деснянським районним судом м. Чернігова у справі № 750/5662/20 видано судовий наказ, згідно з яким з нього на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, починаючи з 07 липня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття. 
Судовий наказ перебуває на виконанні у виконавчій службі, аліменти ним сплачуються.  
Зазначив, що на час звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про видачу судового наказу їх спільна донька дійсно проживала разом з відповідачкою. 
Проте, з 29 вересня 2020 року дитина проживає разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 та повністю перебуває на його утриманні.
Стверджує, що виключно він займається утриманням доньки, її навчанням, а відповідачка від виховання дитини самоусунулась, будь-які кошти на її утримання не надає, невідомо як розпоряджається законно присудженими дитині аліментами.
Наведені обставини, на думку позивача, свідчать про відсутність підстав для подальшого стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 .
Вважає, що виникла необхідність захистити його порушене право шляхом припинення примусового стягнення з нього аліментів на користь матері та стягнення аліментів з ОСОБА_2 на його користь на утримання доньки.
Посилаючись на викладені обставини та уточнивши в подальшому позов, ОСОБА_1 просив суд: 
припинити стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 07 липня 2020 року;
стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з часу звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 серпня 2023 року         у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час розгляду справи дитина проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні, тому підстави для задоволення позову відсутні. 
Справа була предметом апеляційного та касаційного перегляду неодноразово.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 серпня 2023 року змінено, викладено мотиви та підстави відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у редакції цієї постанови апеляційного суду.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що малолітня донька сторін проживає разом із батьком з грудня 2021 року.  Водночас аліменти із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки                                        ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не стягуються, починаючи саме з грудня 2021 року, оскільки головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Шурубенко О. М. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу по виконавчому провадженню № НОМЕР_2 на підставі відповідної заяви стягувача ОСОБА_2 від 21 грудня 2021 року.
Крім цього, апеляційний суд встановив, щопостановою Чернігівського апеляційного суду від 06червня 2022 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 17 травня 2023 року, у задоволенні позовних вимог   ОСОБА_1 до   ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено, тому вважав, що наявність вказаного судового рішення свідчить про відсутність у позивача підстав для стягнення аліментів із відповідачки на свою користь на утримання дитини.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
29 листопада 2024 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Кравченко В. В., через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 серпня 2023 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року .
У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення у справі, яким позов задовольнити.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також без урахування правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Доводи інших учасників справи
 
06 січня 2025 року від  ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідачка просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на їх законність та обгрунтованість. 

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
13 січня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
Встановлено, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .
Судовим наказом Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 липня             2020 року (справа № 750/5662/20, провадження № 2-н/750/1271/20) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 липня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття.
31 липня 2020 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Василенко О. М. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з виконання судового наказу                 № 2-н/750/1271/20, виданого 28 липня 2020 року Деснянським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 липня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття.
Довідкою про сплату аліментів, виданою Центральним відділом державної виконавчої служби у м. Чернігові 04 лютого 2021 року № НОМЕР_3, підтверджується, що ОСОБА_1 дійсно сплатив аліменти на користь ОСОБА_2 у період з 07 липня 2020 року по 04 лютого 2021 року. Станом на 04 лютого 2021 року має переплату на 44,69 грн. Зазначене також підтверджується копіями квитанцій № 0.0.1805531165.1 від 18 серпня                      2020 року, № 0.0.1805627720.1 від 18 серпня 2020 року, № 0.0.1847683331.1 від 23 вересня 2020 року.
21 грудня 2021 року головним державним виконавцем Центрального                  відділу державної виконавчої служби у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Шурубенко О.М. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу по виконавчому провадженню № НОМЕР_2 на підставі заяви стягувачки    ОСОБА_2 від 21 грудня 2021 року, яким їй повернуто судовий наказ            № 2-н/750/1271/20, виданий 28липня 2020 року Деснянським районним судом м. Чернігова. 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                            ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 разом із ним (справа № 750/843/21).
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за місцем його фактичного проживання.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 червня 2022 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 17 травня 2023 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 травня 2021 року скасовано, ухвалено нове рішення у справі, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з ним відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні вказаного позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився Верховний Суд, зазначив, що інтересам дитини буде відповідати її проживання з матір`ю.
У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька та повернення її матері (справа № 750/1498/23).
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 13 травня 2025 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини, задоволено в повному обсязі. Суд вирішив малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відібрати у батька ОСОБА_1 та передати матері ОСОБА_2 . Судом допущено негайне виконання рішення суду.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 серпня 2023 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанова Чернігівського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).
 
Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
 
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
 
У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
 
Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
 
Отже, статтею 179 СК Україниврегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.
 
Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей (див. постанову Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 682/690/16-ц).
 
Відповідно до статті 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
 
Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
 
Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. 
 
З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина та на якій підставі.
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що судовим наказом, виданим Деснянським районним судом м.Чернігова 16липня 2020 року (справа №750/5662/20 (провадження №2-н/750/1271/20)), стягнуто з   ОСОБА_1 на користь    ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини -    ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 липня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття.  
31 липня 2020 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Василенко О. М. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 з виконання судового наказу                № 2-н/750/1271/20, виданого 16 липня 2020 року Деснянським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 липня 2020 року та до досягнення дитиною повноліття.    
Довідкою про сплату аліментів, виданою Центральним відділом державної виконавчої служби у м. Чернігові 04 лютого 2021 року № НОМЕР_3 підтверджується, що у ОСОБА_1 заборгованість по аліментам відсутня. 
21 грудня 2021 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Шурубенко О. М. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу по виконавчому провадженню № НОМЕР_2 на підставі заяви стягувача ОСОБА_2 від 21 грудня 2021 року, яким стягувачу повернуто судовий наказ № 2-н/750/1271/20, виданий 28 липня 2020 року Деснянським районним судом м. Чернігова. 
Доказів на підтвердження того, що судовий наказ № 2-н/750/1271/20, виданий 28 липня 2020 року Деснянським районним судом м. Чернігова, повторно пред`явлений ОСОБА_2 до виконання, матеріали справи не містять.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відсутність порушеного права чи безпосереднього інтересупозивачає самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі N 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19),  від 07 липня 2020 року у справі N 910/10647/18 (провадження                № 12-175гс19).
Установивши, що донька сторін проживає разом із батьком з грудня 2021 року, а аліменти із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не стягуються на підставі відповідної заяви стягувачки, починаючи саме з грудня 2021 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині вимог про припинення стягнення з позивача аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Разом із цим, прийнявши до уваги, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 червня 2022 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 17 травня 2023 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено, а рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 11 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 13 травня 2025 року, за позовом ОСОБА_2 малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відібрано  у батька ОСОБА_1 та передано матері ОСОБА_2 , колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів із відповідачки на його користь на утримання дитини.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи касаційної скарги про неврахування апеляційним судом висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом попередньої інстанції ухвалено судове рішення без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994  року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 серпня 2023 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Чернігівського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Кравченко Володимир Володимирович, залишити без задоволення.
 
Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 03 серпня 2023 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та постанову Чернігівського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                         Є. В. Коротенко
         
        А. Ю. Зайцев
         
        М. Ю. Тітов