ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 р. 	Справа № 520/23791/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2024, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., м. Харків,   по справі № 520/23791/24
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Київської окружної прокуратури м. Харкова  
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2024 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Київської окружної прокуратури м. Харкова (далі – відповідач) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просив:
- визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень Київської окружної прокуратури м.Харкова протиправною та зобов`язати Київську окружну прокуратуру м.Харкова надати письмову відповідь ОСОБА_1 про результати розгляду його звернення від 14 лютого 2024 року.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року  у справі № 520/23791/24  у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської окружної прокуратури м. Харкова про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – відмовлено.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року  у справі № 520/23791/24 та ухвалити нове судове рішення, яким  задовольнити позовні  вимоги в повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначає, що «список згрупованих рекомендованих відправлень» та «реєстр переданих документів», які подано відповідачем до відзиву на позовну заяву – є очевидно недопустимим та неналежним доказом на підтвердження факту направлення письмової відповіді на заяву ОСОБА_1 від 14 лютого 2024 року засобами поштового зв`язку. На думку позивача, подані відповідачем докази жодним чином не підтверджує факт того, що відповідь на заяву було дійсно надіслано засобами поштового зв`язку. Іншими словами, реєстрація в системі електронного документообігу або в журналі вихідної кореспонденції вихідного документа ніяк не підтверджує факт його надсилання засобами поштового зв`язку. Водночас, належними та допустимими доказами факту направлення письмової Відповіді на Заяву ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку можуть слугувати лише знаки поштової оплати. Таким чином, суд першої інстанції ухвалив рішення від 09 грудня 2024 року з грубим порушення норм процесуального права. Ним не було враховано жодних фактичних обставин справи. Усі ці дії призвели до  порушення фундаментальних прав ОСОБА_1 , зокрема право на звернення.
Відповідачем на апеляційну скаргу подано відзив, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до пункту 3 частини першої статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що справа судом першої інстанції розглянута за правилами спрощеного провадження, від учасників справи не надійшло клопотання про розгляд справи за їх участю,  правовідносини та предмет доказування у справі, не вимагають  проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.
Згідно з частиною четвертою статті 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги  підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 14.02.2024 ОСОБА_1 звернувся до Київської окружної прокуратури м. Харкова із заявою і рамках Закону України "Про звернення громадян", в якій просив:
1. Повідомити, коли з майна ОСОБА_1 було знято арешт, накладений слідчим СВ Київського РВ ГУ МВС України в Харківській області старшим лейтенантом міліції Мельником І.В. в ході розслідування ним кримінальної справи № 61091505, - і надати про це постанову або належним чином завірену її копію;
2. Роз`яснити ОСОБА_1 право на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснювали оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, органів прокуратури та судів;
3. Роз`яснити ОСОБА_1 порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснювали оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, органів прокуратури та судів;
4. Розглядати заяву не в порядку кримінального процесуального законодавства, а саме як звернення громадянина в розумінні ч. 3 ст. 3 Закону України «Про звернення громадян»;
5. Не обмежуватися відпискою, а реально допомогти ОСОБА_1 у відновленні прав і законних інтересів у зв`язку з їх порушенням, задовольнивши заяву в частині видачі постанови та надавши в іншій частині повну вичерпну розгорнуту відповідь засобами поштового зв`язку на адресу проживання ОСОБА_1 з повідомленням про вручення поштового відправлення та описом вкладення.
Вищевказана заява була направлена поштою до Київської окружної прокуратури м. Харкова та отримана уповноваженим представником 19.02.2024, що підтверджено роздруківкою з сайту "Укрпошти" (а.с. 11).
Як встановлено судом першої інстанції, вищевказану заяву ОСОБА_1 для розгляду по суті межах компетенції щодо зняття арешту з майна по кримінальній справі №61091505 та з інших питань листом Київської окружної прокуратури м. Харкова від 21.02.2024  №50-68р-24 направлено до Харківського районного управління поліції №1 ГУНП в Харківській області та ОСОБА_1 (для відома).
Також, в листі від 21.02.2024 №50-68р-24 позивачу надано відповідні роз`яснення стосовно певної частини питань, викладених в його зверненні від 14.02.2024.
Направлення заяви позивача разом із листом Київської окружної прокуратури м. Харкова до Харківського районного управління поліції №1 ГУНП в Харківській області підтверджено реєстром переданих документів №33953 від 21.02.2024, ОСОБА_1 - списком згрупованих поштових відправлень, що пересилаються в межах України, №33954 від 21.02.2024.
Оскільки заява ОСОБА_1 від 14.02.2024, яка була отримана Київською окружною прокуратурою м. Харкова 19.02.2024 та надіслана для її розгляду по суті за належністю до Харківського районного управління поліції №1 ГУНП в Харківській області листом від 21.02.2024 №50-68р-24, про що повідомлено позивача 21.02.2024, тобто обов`язок стосовно надсилання такої заяви за належністю до відповідного органу та повідомлення заявника (позивача) в п`ятиденний строк з дня отримання такого звернення, передбачений статтею 7 Закону України «Про звернення громадян» та пунктом 14 розділу ІІ Інструкції про порядок розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України №363, відповідач виконав, оскільки вирішення питань, зазначених у зверненні позивача, не належить до повноважень відповідача.
Відмовляючи в задоволенні вимог позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок стосовно надсилання  заяви позивача за належністю до відповідного органу та повідомлення заявника (позивача) в п`ятиденний строк з дня отримання такого звернення, передбачений статтею 7 Закону України «Про звернення громадян» та пунктом 14 розділу ІІ Інструкції про порядок розгляду звернень і запитів та особистого прийому громадян в органах прокуратури України №363, відповідач виконав, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм статтею 40 Конституції України права на звернення урегульовано Законом України «Про звернення громадян» (далі - Закон № 393/96-ВР).
Так, частиною першою статті 1 Закону № 393/96-ВР визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
За змістом статті 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Статтею 4 Закону № 393/96-ВР передбачено, що до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких:
- порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян);
- створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод;
- незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.
Згідно з положеннями частин першої, четвертої, шостої та сьомої статті 5 Закону №393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Звернення може бути усним чи письмовим.
Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).
У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.
У відповідності до частини першої статті 7 Закону № 393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Частинами першою, третьою та четвертою статті 15 Закону № 393/96-ВР передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Статтею 18 Закону № 393/96-ВР передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги. 
Згідно статті 19 Закону № 393/96-ВР  визначено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:
- об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;
- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;
- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;
- скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;
- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;
- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;
- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;
- у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;
- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;
- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Частиною першою статті 20 Закону № 393/96-ВР  визначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Аналізуючи норми Закону № 393/96-ВР, зокрема, положення статті 15, можна зробити висновок, що обов`язок органів, до яких направлені звернення, повідомляти осіб про наслідки їхнього розгляду, як елемент конституційної гарантії звернення до органів публічної влади, включає і доведення змісту відповіді до заявника.
З огляду на зміст указаного зобов`язання, орган уважається таким, що виконав передбачений Конституцією України обов`язок, якщо склав відповідь на звернення особи у чіткій відповідності до поставлених у ньому питань і довів зміст відповіді до заявника в обраний ним спосіб: поштою або засобами електронного зв`язку.
Аналогічний правовий висновок приведено Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2023 року у  справі № 380/15723/22. 
Таким чином, у спірних правовідносинах обов`язок повідомлення громадянина про наслідки розгляду його звернення/клопотання має підтверджуватися доказами, що свідчать про надсилання (вручення) такої відповіді на адресу заявника (заявнику) в обраний ним спосіб.
Із матеріалів справи колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 14.02.2024 звернувся до Київської окружної прокуратури м. Харкова із заявою (а.с. 7, 8-11 том 1) в рамках Закону України "Про звернення громадян", в якій просив:
1. Повідомити, коли з майна ОСОБА_1 було знято арешт, накладений слідчим СВ Київського РВ ГУ МВС України в Харківській області старшим лейтенантом міліції Мельником І.В. в ході розслідування ним кримінальної справи № 61091505, - і надати про це постанову або належним чином завірену її копію;
2. Роз`яснити ОСОБА_1 право на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснювали оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, органів прокуратури та судів;
3. Роз`яснити ОСОБА_1 порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснювали оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, органів прокуратури та судів;
4. Розглядати заяву не в порядку кримінального процесуального законодавства, а саме як звернення громадянина в розумінні ч. 3 ст. 3 Закону України «Про звернення громадян»;
5. Не обмежуватися відпискою, а реально допомогти ОСОБА_1 у відновленні прав і законних інтересів у зв`язку з їх порушенням, задовольнивши заяву в частині видачі постанови та надавши в іншій частині повну вичерпну розгорнуту відповідь засобами поштового зв`язку на адресу проживання ОСОБА_1 з повідомленням про вручення поштового відправлення та описом вкладення.
Вищевказана заява була направлена поштою до Київської окружної прокуратури м.Харкова та отримана уповноваженим представником 19.02.2024, що підтверджено роздруківкою з сайту "Укрпошти" (трекінг) (а.с. 11 том 1).
Поряд з цим, у тексті вказаної заяви було зазначено про те, що   ОСОБА_1 бажає отримати відповідь на свою заяву письмово на вказану ним адресу засобами поштового зв`язку поштовим відправленням з оголошеною цінністю та відповідним описом вкладення. 
Звертаючись у серпні 2024 року до адміністративного суду із даним позовом ОСОБА_1 зазначав про відсутність на момент звернення із позовом будь-якої відповіді  від відповідача на його звернення.
Поряд з цим, відповідачем в ході розгляду  справи в суді першої інстанції подано  лист від 21.02.2024 №50-68р-24 (а.с. 30 том 1), яким позивачу надано відповідні роз`яснення стосовно певної частини питань, викладених в його зверненні від 14.02.2024.
З даного листа вбачається,  що заяву ОСОБА_1 від 14.02.2024 для розгляду по суті межах компетенції щодо зняття арешту з майна по кримінальній справі №61091505 та з інших питань листом Київської окружної прокуратури м. Харкова від 21.02.2024 року №50-68р-24 направлено до Харківського районного управління поліції №1 ГУНП в Харківській області та ОСОБА_1 (для відома).
Підтверджуючи  направлення даного листа позивачу, відповідачем надано  до відзиву на позов список  згрупованих поштових відправлень, що пересилаються в межах України, №33954 від 21.02.2024 (а.с. 32 том 1). 
Між тим, приведена копія списку згрупованих відправлень не містить будь-яких доказів  того, що кореспонденція, в тому числі, яка адресована позивачу була отримана оператором поштового зв`язку для оформлення подальшого направлення (зокрема, відсутня відмітка відділення зв`язку). 
Також досліджуючи обставину передачі відповідачем листа від 21.02.2024 №50-68р-24 до відділення поштового зв`язку  для відправлення  позивачу,  судовою колегією на підставі ухвали Другого апеляційного адміністративного суду від 28.05.2025 витребовувалась у  відповідача належним чином завірена копія списку згрупованих поштових відправлень, що пересилаються в межах України, №33954 від 21.02.2024, з підтвердженням про його отримання відповідним працівником відділення зв`язку АТ «Укрпошта» та розрахунковим документом про оплату, чи відміткою, що «Плату стягнуто», у відповідності до пунктів 53, 54, 63 Правил надання послуг поштового зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, а у разі відсутності таких - інші докази, які підтвердили б направлення ОСОБА_1 листа від 21.02.2024 №50-68р-24 та докази отримання останнім вказаного листа. 
У відповідь на приведену ухвалу відповідачем зазначено, що окружною прокуратурою направлено листа ОСОБА_1 саме простою поштовою кореспонденцією,  у зв`язку з чим надати підтвердження про його отримання відповідним працівником відділення зв`язку АТ «Укрпошта» з розрахунковим документом про оплату, чи відміткою, що «Плату стягнуто», у відповідності до пунктів 53, 54 63 Правил надання послуг поштового зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 0 березня 2009 року №270, немає можливості.
Виходячи з приведеного, колегія суддів критично оцінює як доказ надсилання позивачу поштового відправлення, список згрупованих поштових відправлень, що пересилаються в межах України №33954 від 21.02.2024, адже останній не містить  будь-яких відміток від  оператора поштового зв`язку про отримання від відправника вказаної кореспонденції.
Також  відповідачем не надано будь-яких інших доказів надходження  вказаного листа  до відділення поштового зв`язку для відправлення, зокрема, квитанції про оплату поштовий послуг.
Між іншим, порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку та регулюють відносини між ними врегульовано Правилами надання послуг поштового зв`язку, які затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (надалі – Правила №270).
За змістом пункту 8 Правил №270  вбачається, що оператори поштового зв`язку надають послуги з пересилання внутрішніх та міжнародних поштових відправлень, поштових переказів. Поштові відправлення залежно від технології приймання, обробки, перевезення, доставки/вручення поділяються на прості та реєстровані. Реєстровані поштові відправлення поділяються на відправлення без оголошеної цінності (рекомендовані) та відправлення з оголошеною цінністю.
У відповідності до змісту пунктів 53 та 54 Правил №270  встановлено, що у разі відправлення згрупованих поштових відправлень, поштових переказів відправник складає їх список в електронній формі за формою, визначеною оператором поштового зв`язку. Кількість поштових відправлень, поштових переказів одного виду та категорії, згрупованих за способом пересилання, що включаються до одного списку, та кількість таких списків визначаються оператором поштового зв`язку.
Про прийняття для пересилання згрупованих поштових відправлень, поштових переказів відправнику може видаватися один розрахунковий документ на один список з одним примірником списку.
У разі надання послуг поштового зв`язку суб`єктам господарювання та державним органам без статусу юридичної особи в місцях, де операції з розрахунків здійснюються тільки у безготівковій формі, реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються, відправникові передається тільки один примірник списку в паперовій або в електронній формі із зазначенням прізвища працівника, який здійснював приймання, а також дати і місця надання послуги.
Згідно з пунктом 59 Правил №270 визначено, що послуги поштового зв`язку оплачуються під час їх замовлення відправником або під час вручення адресатом (одержувачем), якщо інше не передбачено відповідним договором про надання послуг поштового зв`язку у національній валюті за діючими тарифами. Просту письмову кореспонденцію оплачує тільки відправник. Послуги поштового зв`язку для реєстрованих поштових відправлень з позначкою “Адміністративна послуга” оплачуються суб`єктом звернення під час їх замовлення або під час отримання в поштовому відділенні чи за визначеною суб`єктом звернення адресою в порядку, визначеному оператором поштового зв`язку.
У відповідності до пунктів 62 та 63 Правил №270 підтвердженням оплати послуг поштового зв`язку з пересилання письмової кореспонденції є: 
- поштові марки, наклеєні на письмову кореспонденцію або нанесені типографським способом на поштові конверти, поштові картки;
- електронні марки;
- відбитки державного знака, нанесені маркувальними машинами;
- відбитки про оплату письмової кореспонденції, нанесені друкарським чи іншим способом;
- розрахунковий документ про оплату послуги поштового зв`язку.
На внутрішніх згрупованих рекомендованих поштових відправленнях також можуть наноситися відмітки, які свідчать про те, що оплату проведено в повному обсязі (“Плату стягнуто”). Такі відмітки наносяться на зазначені поштові відправлення поряд із штриховим кодовим ідентифікатором за умови нанесення дати приймання. 
Таким чином, з приведених вище приписів вбачається, що послуги поштового зв`язку як з відправки простої, так і з відправки реєстрованої поштової кореспонденції можуть бути підтверджені розрахунковим документом про оплату послуги поштового зв`язку. 
Натомість, стверджуючи про обставину направлення позивачу відповіді засобами поштового зв`язку, відповідач  доказів її надсилання  разом з копією списком згрупованих поштових відправлень, що пересилаються в межах України №33954 від 21.02.2024 не подав, як і не подав інших доказів, які б свідчили про  виконання ним обов`язку  щодо доведення до відома позивача  інформації про результати розгляду його звернення засобами поштового зв`язку.
В той же час, у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 802/211/16-а, від 06 вересня 2019 року у справі № 128/4752/15-а, від 25 червня 2020 року у справі № 802/1442/15-а, від 26 лютого 2021 року у справі № 520/421/20, від 31 жовтня 2023 року у  справі № 380/15723/22 викладено правову позицію, відповідно до якої належними і допустимими доказами відправлення відповіді є список згрупованих поштових відправлень із відміткою працівника зв`язку про його прийняття, опис вкладення у цінний лист, зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення або розписка про отримання у разі вручення заявнику особисто. 
Разом з тим, у постановах від 26 лютого 2021 року у справі № 520/421/20 та  від 31 жовтня 2023 року у  справі № 380/15723/22 Верховний Суд звертав увагу на те, що реєстрація відповіді на звернення чи скаргу як вихідного документа у журналі реєстрації вихідної документації розпорядника інформації і присвоєння за фактом реєстрації вихідного номера не є моментом завершення перебігу строку на надання відповіді, визначеного законом.
Поряд з цим, у своєму зверненні від 14.02.2024 позивач чітко визначив, що бажає отримати відповідь на свою заяву  письмово на вказану ним адресу засобами поштового зв`язку поштовим відправленням з оголошеною цінністю та відповідним описом вкладення. 
Натомість, заява позивача не містила жодного зауваження про інший альтернативний спосіб його повідомлення  про результат розгляду справи, зокрема, шляхом направлення відповіді на електронну пошту. 
З приведеного вбачається, що викладені обставини свідчать про відсутність будь-яких належних доказів надання або направлення позивачу відповіді на його звернення від 14.02.2024. 
Таким чином, відповідачем не подано доказів в підтвердження повідомлення позивача про наслідки розгляду його звернення/клопотання, в  той час як за приписами статті 15  Закону № 393/96-ВР обов`язок повідомлення громадянина про наслідки розгляду його звернення/клопотання має підтверджуватися доказами, що свідчать про надсилання (вручення) такої відповіді на адресу заявника (заявнику).
Аналогічний правовий висновок приведено Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2023 року у  справі № 380/15723/22. 
Підсумовуючи приведене вище, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення  вимог  позову ОСОБА_1 , а тому приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та  визнання протиправною бездіяльність відповідача і зобов`язання його надати письмову відповідь ОСОБА_1 про результати розгляду його звернення від 14 лютого 2024 року.
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується нормами статті 322 КАС України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Згідно частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Пунктом 2 частини першої статті 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно пункту 4 частини першої статті 317 КАС України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2024 року  у справі № 520/23791/24 підлягає скасуванню, з  прийняттям постанови про  задоволення вимог ОСОБА_1 .
Щодо розподілу судових витрат, колегія суддів наводить наступне.
За приписами статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 КАС).
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
За приписами частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною сьомою статті 139 КАС України закріплено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як встановлено з матеріалів справи, а саме квитанцій про сплату судового збору, позивачем сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 2422,40 грн (а.с. 6 том 1) та за подання апеляційної скарги – 2906,88  грн (а.с. 57 том 1).
Оскільки  за результатами апеляційного перегляду  справи вимоги апеляційної скарги та адміністративного позову ОСОБА_1 задоволено, то відповідно підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Київської окружної прокуратури м. Харкова на користь ОСОБА_1 судові витрати у даній справі зі сплати судового збору в загальному розмірі 5 329,28 гривень (2422,40 +2906,88).  
З приводу вимог апеляційної скарги позивача про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги  у сумі 14 450,00 грн (6 800,00+7 650,00) гривень, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до приписів частин першої-п`ятої статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Положення частин першої та другої статті 134 КАС України кореспондуються із європейськими стандартами, зокрема, пунктом 14 Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам Щодо шляхів полегшення доступу до правосуддя № R (81) 7 передбачено, що за винятком особливих обставин, сторона, що виграла справу, повинна в принципі отримувати від сторони, що програла відшкодування зборів і витрат, включаючи гонорари адвокатів, які вона обґрунтовано понесла у зв`язку з розглядом.
Відповідно до статті 30 Закону України “Про адвокатуру і адвокатську діяльність” від 5 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Закон України “Про судоустрій і статус суддів” встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі “Баришевський проти України” (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі “Двойних проти України” (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі “Меріт проти України” (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
З аналізу вищевказаної норми слідує, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати наведені вище критерії, зокрема чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.
З метою підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи долучено наступні документи:  договір про надання правової допомоги №02-13/08-24 від 13.08.2024 (а.с.13 том 1); калькуляція-рахунок  (а.с. 14 том 1); акт  приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги від 20.08.2024 (а.с. 15 том 1); платіжна інструкція від 20.08.2024 про сплату 6 800 грн за договором №02-13/08-24 від 13.08.2024 (а.с. 16 том 1); акт  приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги від 09.01.2025 (а.с. 59 том 1); платіжна інструкція від 09.01.2025 про сплату 7650 грн за договором №02-13/08-24 від 13.08.2024 (а.с. 60 том 1); свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.12 том 1).
Так, з приведених матеріалів справи колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 уклав з адвокатом Поліщук Олегом Леонтійовичем   договір про надання правової допомоги №02-13/08-24 від 13.08.2024 (далі – Договір від 13.08.2024).
Згідно до пункту 1.1  Договору від 13.08.2024 адвокат зобов`язаний надати клієнту правову допомогу з  підготування, складання та виготовлення в Харківський окружний адміністративний суд позовної заяви до Київської окружної прокуратури м. Харкова про визнання дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; підготувати додатки та примірними позовної заяви і доданих до неї документів відповідно до кількості осіб, що приймають участь у справі. 
У відповідності до вимог пункту 1.3  Договору від 13.08.2024  клієнт також доручає  виконавцеві оскаржувати судові рішення до апеляційних та касаційних судових інстанцій, в міжнародні судові інстанції. 
Розмір вартості послуг виконавця за цих договором розраховується, виходячи зі строків та результатів надання  послуг з правової допомоги, ступеню правової визначеності та складності справи, обсягу роботи, необхідного для досягнення  бажаного результату та необхідності виконання окремих доручень клієнта. За домовленістю  сторін, вартість послуг виконавця за цих договором буде  визначатися за погодинним розміром наступним чином: за 1 (одну) витрачену годину  роботи виконавця – клієнт зобов`язаний сплатити 1 700  грн. (п.п.3.1 та 3.2 Договору від 13.08.2024).
Згідно з калькуляцією-розрахунку Додатку №1 до Договору від 13.08.2024 адвокатом було  витрачено 0,5 години (850,00 грн) на  ознайомлення з первісними матеріалами (документами), їх аналіз, пошук і вивчення консультацій, судової практики в аналогічних справах та аналіз нормативного матеріалу, а також 3,5 години (5950,00 грн) - складення в Харківський окружний адміністративний суд позовної заяви до Київської окружної прокуратури м. Харкова про визнання дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, підготовка додатків та примірників адміністративного позову і доданих до неї документів відповідно до кількості осіб, що приймають участь у справі.  Загальна вартість наданих послуг склала 6800,00 грн.
Приведена вище інформація відображена також і у акті  приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги від 20.08.2024.
Згідно платіжної інструкції від 20.08.2024 за договором №02-13/08-24 від 13.08.2024 позивачем було перераховано ОСОБА_2   6800 грн.
Окрім того, у відповідності до у акту  приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги від 09.01.2025 адвокатом було  витрачено 4,5 години (7650,00 грн) на підготовку та складання в Другий апеляційний адміністративний суд апеляційної скарги на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 у справі № 520/23791/24 підготовка додатків апеляційної скарги і доданих до неї документів відповідно до кількості осіб, що приймають участь у справі.  Загальна вартість наданих послуг склала 6800,00 грн.
Згідно платіжної інструкції від 09.01.2025 за договором №02-13/08-24 від 13.08.2024 позивачем було перераховано ОСОБА_2 7650 грн.
Таким чином, з приведеного вище судом апеляційної інстанції встановлено, що   за надання адвокатом професійної правничої допомоги   позивачем було сплачено 14 450 грн.  
Колегія суддів зазначає, що написання одним адвокатом документів, як при розгляді справи в суді першої інстанції, так і в апеляційній інстанції (адвокат Поліщук Олег Леонтійович), свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання нею послуг в межах їх повторного вивчення.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.11.2020 у справі № 520/7431/19.
Вирішуючи питання обґрунтованості, реальності та розумності розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Так, згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року 5076-VI (далі - Закон 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З аналізу зазначеної норми випливає, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.
Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.
Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд має виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року по справі 922/1964/21 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.  Водночас, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
Аналізуючи понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, які входять до складу судових витрат, колегією суддів встановлено, що  заявлені позивачем витрати не  відповідають  вимогам  реальності та розумності.
Оцінюючи реальність та розумність  витрат на правничу допомогу у даній справі, суд апеляційної інстанції враховує, що дана категорія справ з приводу відсутності відповідей на звернення в порядку Закону України «Про звернення громадян»   є поширеною, по ній існує велика кількість судової практики, а також вона не передбачає дослідження та опрацювання великої кількості  матеріалів. 
Також, колегія суддів зазначає, що формування документів у справі одним  і тим самим адвокатом при розгляді справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції (адвокат Поліщук О.Л.) свідчить про його обізнаність з обставинами щодо спірних правовідносин, що, поза сумнівом, істотно впливає на обсяг надання ним послуг в межах їх повторного вивчення.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.11.2020 у справі № 520/7431/19.
Правова позиція позивача не змінювалась в судах першої та апеляційної інстанцій. Законодавство, яким регулюється спір у справі, документи та доводи, якими позивач обґрунтовував свою позицію, написання  відзиву на апеляційну скаргу не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи.
Між тим, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду викладені у постанові від 14.11.2019 у справі № 826/15063/18, згідно яких: “…суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони, тощо“.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка була викладена в додатковій постанові від 11.12.2019  по справі №2040/6747/18 надання правової допомоги з приводу вирішення навіть певної (усієї) сукупності процесуальних питань в апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом, оскільки первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи та нормативно-правової бази.
В будь-якому випадку надання правової допомоги з приводу вирішення певної (усієї) сукупності питань в апеляційному порядку не може бути об`єктивно оцінено у більшому розмірі, ніж надання первинної правничої допомоги, необхідної для звернення особи до суду з адміністративним позовом. Первинна - більш складна, об`ємна і потребує повного аналізу обставин справи і нормативно-правової бази.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.05.2023 у справі №640/2756/19.
Відтак, колегія суддів вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування витрат позивача на правову допомогу в судах першої та  апеляційної інстанцій у загальному розмірі 14450,00 грн є суттєво завищеним та таким, що підлягає зменшенню.
Підсумовуючи все вище приведене, з огляду на  нескладність справи, поширеність судової практики у даній категорії справ, відсутність значного обсягу  документів для опрацювання, а також за умови, що  правова позиція позивача не змінювалась на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, то колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення заявленої позивачем вимоги, а розмір витрат на правничу допомогу, які понесені останнім в судах першої і апеляційної інстанцій та підлягають відшкодуванню на користь позивача складають 5000 грн.
Відповідно до статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань Київської окружної прокуратури м. Харкова.  
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2024 по справі № 520/23791/24 - скасувати.
Прийняти нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської окружної прокуратури м. Харкова про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Київської окружної прокуратури м.Харкова, яка полягає у ненаданні ОСОБА_1 письмової відповіді щодо розгляду його звернення від 14 лютого 2024 року.
Зобов`язати Київську окружну прокуратуру м.Харкова надати письмову відповідь ОСОБА_1 про результати розгляду його звернення від 14 лютого 2024 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської окружної прокуратури м. Харкова (код ЄДРПОУ 0291010822) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати, які складаються із судового збору, сплачено під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції, у загальному розмірі 5 329  (п`ять тисяч триста двадцять дев`ять) гривень 28 (двадцять вісім) копійок.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Київської окружної прокуратури м. Харкова (код ЄДРПОУ 0291010822) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на правничу допомогу, які понесено під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 5 000 (п`яти тисяч) гривень.
В задоволенні іншої частини заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу – відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	Т.С. Перцова    С.П. Жигилій