КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

____________________________________
Справа  № 379/650/24
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/3238/2025                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
12 березня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
                                   судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                   суддів                                  Ратнікової В.М., Ящук Т.І.
                                    при секретарі                     Кононовій Н.С.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шевченко Ангеліни Миколаївни на ухвалу Таращанського районного суду Київської області від 26 вересня 2024 року (суддя Музиченко О.О.) про відмову в прийнятті додаткового рішення у цивільній справі за позовом Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Нива» до ОСОБА_1 про визнання права власності на посіви,
встановив:
 
у червні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності на посіви та врожай озимої пшениці 2024 року, що зростає на земельній ділянці з кадастровим номером: 3224481000:02:002:0014, площею 3,4806 га, що розташована на території Великововнянської сільської ради Білоцерківського (Таращанського) району Київської області, яка належить на праві власності ОСОБА_1 .
            Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 4 вересня 2024 року провадження у справі закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору. Зобов`язано управління Державної казначейської служби у Таращанському районі Київської області повернути Приватно-орендному сільськогосподарському підприємству «Нива» суму сплаченого судового збору згідно з квитанцією від 4 червня 2024 року № 981 у розмірі 3 028грн.
            9 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шевченко А.М. звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000грн.
            Представник відповідача зазначала, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Відтак, оскільки провадження по справі було закрито на підставі заяви представника позивача у зв`язку з відсутністю предмета спору, відповідач має право на відшкодування понесених ним судових витрат.
            Представник відповідача стверджувала, що позивач діяв недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов, оскільки  на земельній ділянці з кадастровим номером: 3224481000:02:002:0014, площею 3,4806 га, взагалі були відсутні будь-які посіви озимої пшениці, так як на ній був здійснений посів сої, що підтверджується матеріалами справи.
            Обґрунтовуючи заявлену суму витрат на правову допомогу, представник 
                                                                                  
відповідача посилалась на те, що згідно договору про надання правової допомоги, вони з відповідачем погодили погодинний розмір гонорару, який становив 2 000грн, а всього на надання правової допомоги у даній справі нею були затрачено 5 год.
            Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 26 вересня 2024 року у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
            У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Шевченко А.М. просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про ухвалення додаткового рішення задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції всіх фактичних обставин справи, порушення норм процесуального права.
            Представник відповідача вважає, що витрати на правову допомогу, понесені відповідачем у даній справі, повинні у повній мірі бути відшкодовані позивачем, оскільки в його діях наявний факт зловживання процесуальними правами, заявлений позов був завідомо безпідставний через відсутність предмета спору. При цьому, сам по собі факт звернення до суду з таким позовом та відкриття судом провадження у справі вимагали від відповідача вчинення дій, спрямованих на захист його інтересів, які б не були реалізовані за відсутності відкритого провадження по справі, зокрема вивчення позовної заяви, її мотивів та доводів, збору контрдоказів, підготовки відзиву на позов, заяв з процесуальних питань, в тому числі і залучення адвоката та оплата його послуг.
            Представник відповідача посилається на те, що позов до відповідача було пред`явлено при відсутності предмета спору на момент звернення до суду, при цьому позивач не надав жодного документального підтвердження факту існування підстав, які б перешкоджали йому пересвідчитись в існуванні предмета позову перед зверненням до суду. При цьому, те що позивач, нібито, довідався про відсутність посівів озимої пшениці лише 16 липня 2024 року, не звільняє його від обов`язку відшкодувати відповідачу витрати, понесені ним на правову допомогу.
            Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції, закриваючи провадження у справі, безпідставно встановив лише сам факт відсутності предмета спору, однак жодним чином не надав оцінки процесуальній поведінці позивача, який звернувся до суду з необґрунтованим та безпідставним позовом.
            Крім цього, представник відповідача зазначає, що суд першої інстанції, закрив провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у підготовчому судовому засіданні, хоча це можливе лише в судовому засіданні, після оцінки доказів наявності чи відсутності предмета позову.
            У відзиві на апеляційну скаргу представник Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Нива» - Пєнязькова О.О. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, ухвалу суду залишити без змін, посилаючись на те, що позивачу про відсутність предмета спору стало відомо лише 16 липня 2024 року, тобто вже після подання позову до суду та відкриття провадження по справі. Більше того, суд першої інстанції не встановив факту зловживання процесуальними правами з боку позивача, тому посилання представника відповідача на такі обставини є необґрунтованим.
            Представник позивача стверджує, що сторона позивача вважала та вважає, що відповідач порушив права та законні інтереси підприємства, однак вона була вимушена подати заяву про закриття провадження, оскільки предмет спору, а саме врожай озимої пшениці, був фактично знищений, що сталось не з вини позивача. Разом з цим, сам факт подання заяви про закриття провадження по справі не може свідчити про необґрунтованість позовної заяви та не дає підстав зробити висновок, що провадження по справі було відкрито внаслідок недобросовісних дій позивача.      
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів у системі «Електронний суд» представників (с.с.95, 97-98 т.2), у 
                                                                       
судове засідання не з`явилися, представник ОСОБА_1 - адвокат Шевченко А.М. та представник Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Нива» - адвокат Пенязькова О.О. подали до апеляційного суду додаткові пояснення, у яких просили провести судовий розгляд у їх відсутність (с.с.100-101, 102-104 т.2).
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та додаткові пояснення представників сторін, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що у червні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Ухвалою судді Таращанського районного суду Київської області від 15 липня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 4 вересня 2024 року на 10год., відповідачу встановлено строк на подання відзиву на позовну заяву - п`ятнадцять днів з дня вручення копії ухвали.
8 серпня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Шевченко А.М. направила до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, до якого були додані докази на підтвердження заперечень відповідача, який отриманий судом 13 серпня 2024 року (с.с.121-154 т.1).
3 вересня 2024 року представник Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Нива» - адвокат Пєнязькова О.О. через електронний кабінет у системі «Електронний суд» подала до суду заяву про закриття провадження у справі, посилаючись на відсутність предмету спору (с.с.155-157 т.1).
Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 4 вересня 2024 року провадження у справі закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України - у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Ухвала суду учасниками справи не оскаржується, тому відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.
9 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Шевченко А.М. подала заяву про ухвалення додаткового рішення з приводу судових витрат відповідача.
Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції виходив з того, що додаткове рішення ухвалюється у разі ухвалення судом рішення, однак судом не ухвалювалося рішення по суті справи, тому відсутні підстави для застосування ст. 270 ЦПК України.
Також суд зазначив, що представником відповідача не доведено належними доказами факту того, що дії позивача при зверненні до суду були недобросовісними, а звернення до суду - необґрунтованим.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що сам факт звернення позивача до суду з цим позовом не свідчить про зловживання ним своїми процесуальними правами, а закриття провадження у справі - про безпідставність та необґрунтованість такого позову.
Проте, повністю погодитися з висновком суду першої інстанції колегія суддів не може з таких підстав.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
            Частиною п`ятою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
            Частина шоста статті 142 ЦПК України передбачає, що у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових 
                                                                                  
витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Отже, питання про розподіл між сторонами судових витрат суд може вирішити як в ухвалі про закриття провадження у справі, так і в ухвалі окремо з питанням про такий розподіл, зокрема, про компенсацію здійснених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.
            Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
            За вимогами статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
            Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
            Види судових витрат, порядок їхньої оплати, розподілу, зменшення розміру тощо встановлено главою 8 ЦПК України.
            Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
            За результатами розгляду справи відповідно до частин першої - третьої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2).
            При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої зазначеної статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (частина дев`ята статті 141 ЦПК України).
У постанові від 8 червня 2022 року у справі № 357/380/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила про наступне:
«Відповідно до частин другої - п`ятої статті 258 ЦПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду. Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, вирішуються шляхом постановлення 
                                                                                  
ухвал. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядках закінчується прийняттям постанови. У випадках, передбачених цим Кодексом, судовий розгляд закінчується постановленням ухвали чи видачею судового наказу.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановлює ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
При цьому подання позовної заяви та відкриття судом провадження у справі потребує відповідної підготовки інших учасників справи: вивчення позовної заяви, її мотивів і доводів, за необхідності - підготовка відзиву на позов, участь у судових засіданнях, ознайомлення з матеріалами справи тощо.
Загальні норми ЦПК України спрямовані на відшкодування судових витрат стороні, яка виграла справу, тобто права якої були невизнані, оспорені або порушені іншою стороною та поновлені лише в результаті розгляду справи судом.
ЦПК України містить норми щодо розподілу судових витрат у разі ухвалення судового рішення (частина друга статті 141 ЦПК України) та у випадках, коли вимоги позивача судом по суті не розглядалися, але справа провадженням закінчується у зв`язку із закриттям такого чи залишенням справи без розгляду (стаття 142 ЦПК України).
Однією з підстав залишення позову без розгляду є заява позивача, подана до початку розгляду справи по суті.
У той же час, колегія суддів звертає увагу, що позовне провадження має певні етапи, які вимагають як дій суду, так і дій інших учасників справи.
Так, суд перевіряє відповідність позовної заяви щодо форми і змісту вимогам статті 175 ЦПК України, перевірка повноважень особи, що звернулась до суду із позовом, сплати судового збору за подання позову та, у разі дотриманні всіх вимог, постановлення ухвали про відкриття провадження по справі.
З цією процесуальною дією суду пов`язано право учасників справи подати до суду відзив на позовну заяву в письмовій формі протягом строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження по справі. 
У статті 178 ЦПК України встановлено вимоги до форми та змісту відзиву та вказано на необхідність надання доказів надсилання його копій та документів, доданих до нього, іншим учасникам справи.
Тобто надання відзиву на позовну заяву є реалізацією принципу змагальності сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 та стаття 12 ЦПК України)».
Враховуючи вищезазначений висновок Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає, що подача позовної заяви та відкриття провадження у даній справі вимагало від відповідача вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукало до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності позовної заяви, зокрема, звернення до адвоката за правовою допомогою, тому у випадку закриття провадження у справі мають бути враховані судові витрати, які поніс відповідач у зв`язку із зверненням позивача до суду з позовною заявою та відкриттям провадження у справі.
У подібних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду вважала, що у такому випадку у суду немає необхідності обґрунтовувати добросовісність чи недобросовісність особи, яка подала позовну заяву, оскільки така особа реалізувала своє право на звернення до суду, однак позивач самостійно прийняв рішення про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю спору, усвідомлюючи наслідки таких процесуальних дій.
Колегія суддів вважає, що відповідач, який добросовісно реагував на відкриття провадження у справі поданням відзиву на позовну заяву та доказів у підтвердження своїх заперечень, поніс витрати на правову допомогу адвоката та міг розраховувати на відшкодування таких витрат за результатами розгляду справи.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що  висновок суду першої 
                                                                                  
інстанції про відсутність правових підстав для відшкодування відповідачу понесених ним витрат на правову допомогу у разі закриття провадження у справі, не ґрунтується на нормах процесуального права та суперечить правовому висновку Великої Палати Верховного Суду про застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 зазначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону № 5076-VI). Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України. Частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Разом з цим, керуючись критеріями, визначеними у пунктах 1 та 2 частини 3 статті 141 ЦПК України, суд може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору, та з урахуванням ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважено, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений і у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі 904/4507/18.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан 
                                                                                  
обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
До відзиву на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Шевченко А.М. долучила копію договору про надання правничої допомоги № 63/24 від 8 липня 2024 року, укладеного між адвокатом Шевченко А.М. (адвокат) та ОСОБА_1 (клієнт), відповідно до умов якого адвокат зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги клієнту, а клієнт зобов`язується сплатити гонорар адвоката на умовах погоджених додатковою угодою (с.с.130 т.1).
Звертаючись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000грн, представник відповідача надала суду:
копію додаткової угоди № 1 від 15 липня 2024 року до договору № 63/24 про надання правничої допомоги від 8 липня 2024 року, відповідно до умов якої адвокат зобов`язується здійснити представництво інтересів клієнта у межах судової справи №379/650/24, що перебуває в провадженні Таращанського районного суду Київської області. Гонорар адвоката визначається сторонами в погодинному розмірі наступним чином: 2000грн за одну годину роботи адвоката, зокрема щодо збору доказів, підготовки та подання заяв по суті справи, підготовки та подання при потребі заяв/клопотань з процесуальних питань, а також заперечень проти заяв і клопотань; 2000грн за здійснення представництва клієнта в кожному судовому засіданні в суді першої інстанції. Обсяг фактично наданої правничої допомоги (наданих послуг) та витраченого адвокатом часу підтверджується матеріалами судової справи та укладеним сторонами актом здачі-приймання наданих послуг. Остаточний розмір гонорару визначається актом здачі-приймання наданих послуг (с.с.183 т.1);
копію акту здачі-приймання наданих послуг № 1 від 4 вересня 2024 року, відповідно до якого адвокатом у період липня - вересня 2024 року у справі № 379/650/24 у Таращанському районному суді Київської області були надані такі послуги клієнту - підготовка та подання відзиву на позовну заяву від 8 серпня 2024 року, що включає: правовий аналіз позовної заяви та доданих до неї документів з урахуванням уточненої позовної заяви; консультування відповідача щодо змісту та підстав позовних вимог; формування правової позиції відповідача з підбором релевантної до спірних правовідносин судової практики; збір доказів (у т.ч. організація та складання протоколу огляду (обстеження) земельної ділянки від 30 липня 2024 року з фотофіксацією; заявлення клопотання про закриття провадження у справі в складі відзиву на позовну заяву; надсилання відзиву на позовну заяву позивачу та суду (обсяг витрат часу - 5 год., загальна вартість - 10 000грн) (с.с.184 т.1);
копію квитанції № 27 від 6 вересня 2024 року про сплату ОСОБА_1 адвокату Шевченко А.М. адвокатського гонорару по справі № 379/650/24 у розмірі 10 000грн (с.с.185).
Разом з цим, проаналізувавши матеріали справи та надані адвокатом Шевченко А.М.  послуги відповідачу ОСОБА_1 у даній справі згідно договору про надання правничої допомоги, додаткової угоди до нього та актом здачі приймання наданих послуг за цим договором, колегія суддів вважає, що визначений адвокатом розмір оплати є завищеним, враховуючи предмет позову, кількість документів, які були надані адвокату для ознайомлення, необхідність вивчення судової практики у даній категорії справ, яка не є складною, незначний об`єм позовної заяви, тому вважає, що відшкодуванню відповідачу за рахунок позивача підлягають витрати на правову допомогу у розмірі 7 000грн, що відповідає принципу розумності та справедливості. 
                                                           
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів вважає, що відмовляючи у відшкодуванні відповідачу витрат на правову допомогу, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, тому ухвала суду підлягає скасуванню з ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення заяви представника відповідача про відшкодування судових витрат.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд
 
                                                             постановив:
 
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шевченко Ангеліни Миколаївни задовольнити частково.
            Ухвалу Таращанського районного суду Київської області від 26 вересня 2024 року скасувати, ухваливши нове судове рішення.
            Стягнути з Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Нива», код ЄДРПОУ 04529513, яке знаходиться за адресою: Київська область, Таращанський район, село Велика Вовнянка, вул. Соборна, 5, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає у АДРЕСА_1 , витрати про професійну правничу допомогу у розмірі 7 000грн.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                    І.М. Рейнарт

Судді                                                                      В.М. Ратнікова

                                                                               Т.І. Ящук