ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
28 травня 2025 року
м. Київ
справа № 592/3510/19
провадження № 61-4340св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Фаловської І. М.
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду                  м. Суми від 27 лютого 2024 року в складі судді Котенко О. А. та постанову Сумського апеляційного суду від 11 березня 2025 року в складі колегії суддів Криворотенка В. І.,Філонової Ю. О., Собини О. І.
 
в справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_5 , про стягнення коштів за договором позики та
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви
 
У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_6 заборгованість за договором позики в розмірі                             24 173 248,50 грн, що еквівалентно 900 000,00 дол. США.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_7 . У шлюбі в них народилося троє дітей: ОСОБА_8 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . 03 серпня 2018 року заведена спадкова справа після смерті ОСОБА_7 , спадщину вона прийняла як дружина померлого та як матір малолітніх дітей. Також спадщину прийняла старша дочка ОСОБА_7 від першого шлюбу-  ОСОБА_5 , чоловіком якої є відповідач ОСОБА_11 . Після смерті чоловіка серед його документів вона знайшла боргову розписку від 17 квітня 2013 року, написану відповідачем, згідно з якою він взяв у борг до 31 грудня 2015 року 1 000 000,00 дол. США на будівництво восьми садових будинків на восьми земельних ділянках, розміщених на території Великочернеччинської сільської ради Сумського району.  У розписці вказано, що земельні ділянки також придбані за кошти ОСОБА_7 і будинки будуть збудовані за його кошти, а в разі своєчасного неповернення коштів відповідач підтвердив, що право власності на земельні ділянки та будинки належатиме ОСОБА_7 . Відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав. Після прийняття спадщини кредитором у зобов`язанні є вона як дружина в розмірі 50 % права вимоги, що становить 500 000,00 дол. США, а також як спадкоємець після смерті чоловіка -10 % права вимоги, як спадкоємець після смерті дочки ОСОБА_10 - 10 % права вимоги, тобто                           200 000 дол. США. 
 
Крім того, спадковим майном є 50 % права вимоги, що поділено в рівних пропорційних частках на п`ять спадкоємців першої черги (10 % кожному): дітей ОСОБА_8 і ОСОБА_9 по 10 % або по 100 000,00 дол. США у кожного. Дочка спадкодавця від першого шлюбу - ОСОБА_5 також успадкувала                                10 % права вимоги. Належним способом захисту є примусове виконання обов`язку в натурі шляхом стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі                      90 % права вимоги, тобто 900 000,00 доларів США еквівалентних                                        24 173 248,50 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
27 лютого 2024 року рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 , яка діє також і в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,                          24 173 248,50 грн за договором позики від 17 квітня 2013 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
11 березня 2025 року постановою Сумського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишено без задоволення. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 лютого 2024 року залишено без змін.
 
Судові рішення мотивовані тим, що розписка від 17 квітня 2013 року є борговим документом, який виданий відповідачем на підтвердження договору позики, знаходиться у позивачки - дружини померлого позикодавця та свідчить про існування правовідносин за договором позики між сторонами в справі. Оригінал розписки суд оглянув у засіданні, її копія в матеріалах справи відповідає оригіналу. Відтак, на думку суду, розписка підтверджує факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, а також факт отримання відповідачем коштів і обов`язок їх повернути. Суд вважав заперечення відповідача щодо безгрошевості позики недоведеними, що ним не спростована дійсність правочину.
 
Також суд спростував доводи представника третьої особи про відсутність у ОСОБА_7 коштів для надання в позику ОСОБА_12 , оскільки отримання 03 квітня 2012 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Степ», власником якого був ОСОБА_7 , кредиту в Публічному акціонерному товаристві «Мегабанк» на суму 2 500 000,00 грн є припущенням.  Не взяв до уваги суд і обставини придбання ОСОБА_7 20 квітня 2011 року в рф об`єктів нерухомого майна з оплатою їх вартості з розстрочкою платежу протягом року з моменту переходу права власності, оскільки правочини не стосуються предмета доказування в цій справі, а твердження про відсутність коштів у спадкодавця є припущеннями.
 
Суд дав оцінку довіреності від 11 червня 2015 року, якою ОСОБА_7 надав ОСОБА_12 право на управління та розпорядження майном, яке знаходиться на території рф, зазначив про відсутність будь-яких доказів вчинення дій, перелічених в довіреності, а також вважав припущеннями, що складення розписки було викликане необхідністю недопущення розтрати майна, оформленого на відповідача, недопущення з його боку недобросовісних дій з управління належним ОСОБА_7 майна.
 
Урахувавши зазначені вище обставини та письмові докази в справі, суд вважав, що надані в позику відповідачу кошти були об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_13 , позивачка, а також її діти після смерті ОСОБА_7 як спадкоємці першої черги мають право вимоги за борговою розпискою до позичальника ОСОБА_1 . Також суд вважав поважними причини пропуску позивачкою трирічного строку давності для звернення до суду з позовом.
 
Апеляційний суд додатково зазначив, що питання дійсності складеної відповідачем 17 квітня 2013 року боргової розписки вже було предметом судового розгляду в справі № 592/11167/20 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики                   від 17 квітня 2013 року, укладеного між ОСОБА_14 та ОСОБА_7 . Суд відмовив у задоволенні вказаного позову. Постановою Верховного Суду                          від 17 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а рішення Сумського районного суду Сумської області                               від 23 листопада 2022 року та постанову Сумського апеляційного суду                            від 14 лютого 2023 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що пропущений ОСОБА_2 на десять місяців строк давності є незначним з огляду на доведені медичною документацією обставини тяжкої онкологічної хвороби малолітньої дочки ОСОБА_10 , яка занедужала в кінці червня 2017 року, після чого перенесла операції, перебувала на стаціонарному лікуванні, обстеженні та ІНФОРМАЦІЯ_5 померла. Як встановив суд, ОСОБА_2 з ОСОБА_7 за його життя, а після смерті чоловіка самостійно була зайнята доглядом, лікуванням дочки до моменту її смерті. Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка мала реальну можливість у межах строку давності звернутись до суду, суд визнав абстрактними та такими, що не підтверджують будь-яких проміжків часу між перебуванням дочки позивачки на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні, які б давали змогу заявниці звернутись до суду особисто або через представника.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
04 квітня 2025 року ОСОБА_15 через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ковпаківського районного суду                  м. Суми від 27 лютого 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду                      від 11 березня 2025 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 02 квітня 2020 року в справі                          № 621/272517, від 03 квітня 2020 року в справі № 561/910/18, про те, що в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання; для цього суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту й достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Боргова розписка повинна містити ідентифікуючі відомості про позикодавця та позичальника. У розписці від 17 квітня 2013 року зазначено, що ОСОБА_1 взяв у борг 1 000 000,00 дол. США в ОСОБА_7 . Чоловік позивачки станом на 20 квітня 2011 року та станом на 11 липня 2015 року мав два паспорти рф, які видані в різних регіонах, тобто розпискою від 17 квітня 2013 року не підтверджується та обставина, що кредитором виступав саме чоловік позивачки - ОСОБА_7 .
 
Суди не врахували дійсну правову природу розписки, яка є договором доручення щодоуправління майном ОСОБА_7 . Суд безпідставно поновив позивачці строк давності.Договір позики є фіктивним, адже ОСОБА_2 як дружина не надавала письмової згоди на його укладення. Крім того, ОСОБА_7 не мав                               1 000 000,00 дол. США для надання в позику.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_7 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з                              21 листопада 2009 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.Від шлюбу позивачка та ОСОБА_7 мали трьох дітей: дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дочку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .
 
03 серпня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Сумського районного нотаріального округу Бирченко Ю. В. із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 як його дружина, а також як матір малолітніх дітей ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Крім того, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини зверталась дочка ОСОБА_7 від першого шлюбу - третя особа ОСОБА_5 .
 
Суд також встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла дочка позивачки ОСОБА_10 . ОСОБА_2 як єдиний спадкоємець першої черги після смерті дочки вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки проживала на момент смерті разом з нею.
 
ОСОБА_7 мав громадянство рф і посвідку на постійне проживання в Україні, проживав за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_7 здійснював підприємницьку діяльність в рф та в Україні.
Як зазначає позивачка, після смерті ОСОБА_7 серед його документів вона знайшла боргову розписку від 17 квітня 2013 року, написану ОСОБА_1 . Згідно з вказаною розпискою ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_7                            1 000 000,00 дол. США на будівництво восьми садових будинків на восьми земельних ділянках, розміщених на території Великочернеччинської сільської ради Сумського району Сумської області з кадастровими номерами 5924782200:04:002:0502, 5924782200:04:002:0503, 5924782200:04:002:0504, 5924782200:04:002:0505, 5924782200:04:002:0506,5924782200:04:002:0507, 5924782200:04:002:0508, 5924782200:04:002:0509. ОСОБА_1 зобов`язався повернути ОСОБА_7 кошти в сумі 1 000 000,00 дол. США до 31 грудня                       2015 року, а у випадку неповернення коштів у вказаний строк ОСОБА_7 мав стати одноосібним власником восьми побудованих ОСОБА_14 садових будинків і восьми земельних ділянок, на яких розташовані ці садові будинки, оскільки земельні ділянки також придбані ОСОБА_1 за кошти, позичені в ОСОБА_7 , і вісім садових будинків також збудовані за кошти, позичені у ОСОБА_7 .
 
Вісім земельних ділянок на території Великочернеччинської сільської ради були придбані ОСОБА_1 з 03 до 08 квітня 2013 року. Чотири садові будинки, об`єкти житлової нерухомості, площею 251,6 кв. м, 251,9 кв. м, 244,7 кв. м,                       246,3 кв. м відповідно були зареєстровані на праві власності за ОСОБА_14 17 січня 2019 року.
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
ОСОБА_2 звернулася до суду за захистом своїх спадкових прав та спадкових прав дочки ОСОБА_8 , сина ОСОБА_9 і в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 дочки ОСОБА_10 щодо неповернутого спадкодавцеві боргу.
 
Відповідно до статей 1216, 1218 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Згідно з статтею 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
 
Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (стаття 1278 ЦК України). 
Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до положень статті 11 ЦК України за своєю правовою природою договір є правочином. Водночас договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
 
У частині першій статті 526 ЦК України зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики
є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
 
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, сплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
 
Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
 
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
 
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, сплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.  Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
 
Такі висновки викладені в постановах Верховного Суду від 02 квітня 2020 року в справі № 621/272517, від 03 квітня 2020 року в справі № 561/910/18, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
 
Верховний Суд висновує, що суди в цій справі врахували наведені висновки, з огляду на таке.
 
У розписці від 17 квітня 2013 року зазначено, що ОСОБА_1 взяв у борг                      1 000 000,00 дол. США в ОСОБА_7 .
 
Позичальник ОСОБА_1 заперечує той факт, що позикодавець ОСОБА_7 є саме спадкодавцем позивачки та її дітей, зазначає, що чоловік ОСОБА_2 станом на 20 квітня 2011 року та станом на 11 липня 2015 року мав два паспорти рф, які видані в різних регіонах, тому розпискою від 17 квітня                          2013 року не підтверджується та обставина, що кредитором виступав саме чоловік позивачки - ОСОБА_7 .
 
Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
 
У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.
Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 березня 2024 року в справі № 596/1123/19 (провадження № 61-7056св22) та                                     від 05 червня 2024 року в справі № 640/15157/16-ц (провадження                                 № 61-4579св24).
 
Верховний Суд погоджується з висновками судів у цій справі про те, що наявність у ОСОБА_2 - дружини позикодавця оригіналу розписки                                 від 17 квітня 2013 року є підтвердженням існування правовідносин задоговором позики між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 - чоловіком позивачки, а не іншою особою з такими ініціалами.
 
Крім того, згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Питання дійсності складеної відповідачем 17 квітня 2013 року боргової розписки вже було предметом судового розгляду в справі № 592/11167/20 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики від 17 квітня 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 . Суд відмовив у задоволенні вказаного позову, а постановою Верховного Суду від 17 листопада 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а рішення Сумського районного суду Сумської області від 23 листопада 2022 року та постанову Сумського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року залишено без змін.
 
У справі № 592/11167/20 суди встановили, що договір позики від 17 квітня                  2013 року дійсно був укладений між ОСОБА_7 (позикодавцем) та            ОСОБА_1 (позичальником), спадкоємцями після смерті якого є дружина ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_5 та малолітні діти: ОСОБА_3 , 2011 року народження, ОСОБА_4 , 2013 року народження та ОСОБА_16 , 2016 року народження.
 
Тобто особа позикодавця за розпискою від 17 квітня 2013 року підтверджена судовими рішеннями в справі № 592/11167/20 та не підлягає додатковому доказуванню.
 
Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 зазначив про іншу природу правовідносин, які виникли між сторонами, а саме про доручення щодо управління майном ОСОБА_7 .
 
Матеріали справи не містять доказів, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 виникли якісь інші правовідносини, на підставі яких могла бути написана розписка від 17 квітня 2013 року.
 
Грошовим необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.
 
Саме такий обов`язок відповідача зазначений у борговій розписці від 17 квітня 2013 року, де ОСОБА_1 зазначив, що він бере кошти саме в позику, а не на інші цілі, тому, досліджуючи цю боргову розписку, суди зробили правильний висновок про наявність між спадкодавцем позивачки та відповідачем правовідносин саме з договору позики.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що договір позики є фіктивним, адже ОСОБА_2 як дружина не надавала письмової згоди на його укладення. Крім того, ОСОБА_7 не мав 1 000 000,00 дол. США для надання в позику.
 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або іншазаінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
 
З підстав безгрошевості чи відсутності згоди другого з подружжя на його укладення договір недійсним не визнавався, тому, з огляду на не спростовану презумпцію правомірності правочину, доводи касаційної скарги щодо фіктивності боргової розписки є безпідставними.
 
Установивши, що між спадкодавцем позивачки та відповідачем виникли правовідносини з договору позики, а ОСОБА_1 у передбачений договором строк кошти не повернув, суди попередніх інстанцій правильно виснували про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 , яка діє також і в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , заборгованості за договором позики. ОСОБА_1 суму боргу не спростував, не надав доказів повернення коштів за договором позики як частково, так і в повному обсязі.
 
Щодо позовної давності необхідно зазначити таке. Відповідач у касаційній скарзі зазначає, що суд безпідставно поновив позивачці строк давності. Верховний Суд висновує про безпідставність наведених доводів, з огляду на таке.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.
 
Згідно із статтею 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
 
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
 
Зміст наведених у частині першій статті 261 ЦК України термінів, зокрема «довідався» та «міг довідатися», свідчить про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивачка не знала про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. Доведенню позивачкою підлягає також той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначене є наслідком дії загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, які є підставами її вимог і заперечень.
 
Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.
 
Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).
 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 червня 2021 року в справі                              № 904/3405/19 вказала, що закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. Поважними причинами в разі пропущення позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.
 
Суди належним чином дослідили обставини, на які посилалась позивачка як на поважність пропуску позовної давності, та виснували, що пропущений                       ОСОБА_2 на десять місяців строк позовної давності є незначним з огляду на доведені медичною документацією обставини тяжкої онкологічної хвороби малолітньої дочки ОСОБА_10 , яка занедужала в кінці червня 2017 року, після чого перенесла операції, перебувала на стаціонарному лікуванні, обстеженні та ІНФОРМАЦІЯ_5 померла. Як встановив суд, ОСОБА_2 з ОСОБА_7 за його життя, а після смерті чоловіка самостійно була зайнята доглядом, лікуванням дочки до моменту її смерті, що утруднило її звернення до суду.
 
Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки причин пропуску позивачкою строку давності.  
 
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами  першої  та   
апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.
 
Інші доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не впливають на висновки судів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення залишаються без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
 
12 травня 2025 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» направив до Верховного Суду заяву (клопотання) про зупинення виконання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 лютого 2024 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
 
Враховуючи те, що касаційний розгляд справи завершено, відсутні підстави для задоволення клопотання про зупинення виконання оскаржуваного судового рішення.
 
Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
 
Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми                            від 27 лютого 2024 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27 лютого 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 11 березня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                                          О. М. Ситнік
                                                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                                                 С. О. Карпенко
                                                                                                                 В. В. Сердюк
                                                                                                                      І. М. Фаловська