Номер провадження: 22-ц/813/931/25 
Справа № 947/18740/22
Головуючий у першій інстанції Петренко  В.С.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М., 
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОМР – Вишнивецької А.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справи за апеляційною скаргою Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2023 року по справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення зайнятої земельної ділянки, 

в с т а н о в и в:

23 серпня 2022 року уповноважена особа Одеської міської ради (-далі ОМР) Поповська Інна Петрівна, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про звільнення зайнятої земельної ділянки, та з урахуванням уточнень шляхом зміни предмета позову та згідно редакції позову від 08 вересня 2022 року просила суд: 
зобов`язати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення прибудови загальною площею 25,11 кв.м до квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 732026651101) та 
стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) судові витрати на користь ОМР (код ЄДРПОУ 26597691) на рахунок Юридичного департаменту ОМР, код ЄДРПОУ: 26302537, розрахунковий рахунок: UA808201720344250211000034995, в Державній казначейській службі України м. Києва, МФО 820172.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідачці ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2015, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною Альвіною Валеріївною, зареєстрованого в реєстрі за №1435, на праві власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 48,2 кв.м, житловою площею 30,0 кв.м. При цьому, відповідачкою без жодних дозвільних документів чи погоджень, які визначені законодавством у сфері містобудування, тобто самочинно та незаконно було здійснено прибудову до належної квартири, внаслідок чого нею самовільно захоплено земельну ділянку, яка належить територіальній громаді м. Одеси. Листом Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР від 31.08.2022 за №01-6/94-пр повідомлено, що посадовою особою Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР із залученням представників Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради під час виїзду на місце складено акт обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові на території м. Одеси від 30.08.2022, за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що до квартири АДРЕСА_3 , на першому поверсі здійснено прибудову з улаштуванням фасадного входу (розмір прибудови - 2,7м*9,3м) площею - 25,11 кв.м. Разом з тим, відповідно до технічної характеристики об`єкту та плану квартири дана квартира не обладнана балконом (терасою) та/чи лоджією. Таким чином, самовільне зайняття ОСОБА_1 земельної ділянки комунальної власності грубо порушує права територіальної громади м. Одеси. Дана самочинна прибудова до квартири АДРЕСА_1 , підлягає знесенню.
02 лютого 2023 року відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Левіт Віктор Семенович, надала суду відзив на позовну заяву, в якому просила суд у задоволенні позовної заяви Одеської міської ради відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що 22 грудня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 передано у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру за вказаною адресою. Технічна інвентаризація об`єкту нерухомого майна на час укладання договору не здійснювалася. З часу придбання спірної квартири відповідачка будь-які будівельні роботи не виконувала. Докази, щодо виконання робіт саме відповідачкою позивачем не надаються. Згідно листа УДАБК ОМР від 31.08.2022 за №01-6/94-ЛР управлінням було розглянуто лист Юридичного департаменту ОМР вих. №877 від 25.05.2022 щодо проведення перевірки дотримання вимог містобудівного законодавства, стандартів і правил за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі якого управлінням 30 серпня 2022 року було ініційовано та проведено комісійне обстеження за адресою: АДРЕСА_2 . Під час вказаного комісійного обстеження оглядово було встановлено, що за вказаною адресою на момент огляду будівельні роботи не проводились, власник або його уповноважена особа відсутні. Управління у вказаному листі зазначає, що оглядово зафіксовано, що до квартири АДРЕСА_3 здійснено прибудову з улаштуванням фасадного входу (розмір прибудови - 2,7м*9,3) площею - 25,11 кв.м. При цьому, жодного технічного документу щодо розміру та складу прибудови до суду не надано. До вказаного листа від 30.08.2022 управлінням додано акт обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства. Вказаний акт складено за участі співробітників УДАБК ОМР та Київської районної адміністрації ОМР.  Вважає вказаний акт недопустимим доказом з огляду на положення ст. 78 ЦПК України, оскільки був одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Позивач не є належним власником вказаної земельної ділянки. Земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, перебуває у спільній власності усіх власників квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, а не у комунальній власності, тому право територіальної громади м. Одеси на земельну ділянку не порушено. Вона будь-яких будівельних робіт не виконувала, а придбана квартира з  2015 року не змінювалася, при цьому посилається на лист повідомлення голови ЖБК Вимпел-9 ОСОБА_3 в якому зазначається, що прибудова до кв. АДРЕСА_3 дорога 152/5 була виконана у 1992 році власницею на той період часу ОСОБА_4 . Також на підтвердження своїх доводів відповідачка вказує на те, що оплата СДПТ нею проводиться за 69,3 кв.м, та згідно робочого проекту улаштування індивідуальної системи опалювання спірної квартири, який був виконаний у 2012 році вже вбачається наявність прибудови до квартири. У даному випадку ОМР не є належним позивачем, оскільки за адресою місця розташування вказаної квартири утворено ОСББ ЖБК «Вимпел9», спір виник саме з підстав користування земельною ділянкою, яка входить до межі прибудинкової території, а від так на її думку заявити про порушене право, має саме ЖБК «Вимпел9». А також вважає, що позивачем порушено строк позовної давності, оскільки відповідачка будь-яких будівельних робіт не виконувала, а придбана квартира з 2015 року не змінювалася, тоді як прибудова виконана у 1992 році.
03 березня 2023 року уповноважена особа ОМР Вишнивецька Анастасія Олегівна надала суду заперечення на відзив на позовну заяву, в яких позивач вважає доводи відповідачки не обґрунтованими та такими, що не спростовують доводи позовної заяви, а саме: обстеження проведене УДАБК ОМР та складання відповідного акту за його результатом відбулось у відповідності та на підставі ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Порядку взаємодії виконавчих органів, комунальних підприємств, установ, закладів та організацій Одеської міської ради з питань, пов`язаних із виявленням самочинного будівництва у м. Одесі та вжиттям заходів реагування» від 29.03.2018 за №135. Земельна ділянка, площею 25,11 кв.м не є сформованою, кадастровий номер не присвоювався, перебуває в межах міста та відноситься до земель комунальної власності територіальної громади м. Одеси. Не було надано належних та допустимих доказів, що спірна прибудова площею 25,11 кв.м до квартири АДРЕСА_1 , була побудована в 1992 році. У відповідачки ОСОБА_1 відсутні документи, які посвідчують право власності або користування земельною ділянкою, яка забудована спірною забудовою. Оскільки позовні вимоги спрямовані на звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, а порушення прав ОМР є триваючими, від так позивач має право звернутись до суду в будь-який момент, поки існує відповідне правопорушення, більш того про порушене право ОМР стало відомо з листа Київської районної адміністрації ОМР який надійшов 20 липня 2021 року.
В судовому засіданні 14 грудня 2023 року представник позивача Вишневецька А.О. позовні вимоги  ОМР, підтримала повністю із зазначених в позові підстав, та просила суд їх задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_1 та її представник – адвокат Левіт В.С., у задоволенні позову просили відмовити, вказуючи на його не доведеність та безпідставність, посилаючись на доводи викладені у відзиві.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 червня 2025 року у задоволенні позову Одеської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення зайнятої земельної ділянки – відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач, ОМР, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання до апеляційного суду не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендоване повідомлення про отримання нею судової повістки-повідомлення (т. 2 а.с. 213).
Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що,  здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.  У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною 1 статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно частин 1, 2 статті 2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.
За змістом статті 80 ЗК України до суб`єктів права власності на землю відносяться територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, – на землі комунальної власності.
Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування (стаття 83 ЗК України).
Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування регламентований статтею 123 ЗК України.
Згідно статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
Виходячи зі змісту статті 12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, право розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадянам та юридичним особам, здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства тощо.
Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що самовільне зайняття земельної ділянки – це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
З аналізу із положень наведених норм законодавства вбачається, що, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятих в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Згідно статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Відповідно до частин 2, 3 статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка  ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2015, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною Альвіною Валеріївною, зареєстрованого в реєстрі за №1435, є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею вказаної 48,2 кв.м, житловою - 30,0 кв.м.
Київською районною адміністрацією ОМР листом від 16.12.2021 за №1418/01-11-2 повідомлено юридичний департамент ОМР, що було проведено обстеження за адресою АДРЕСА_4 та встановлено, що на першому поверсі до квартири АДРЕСА_3 , виконані робити з влаштування прибудови з каменю, чим орієнтовно зайнято 20 кв.м земельної ділянки територіальної громади м. Одеси. Про це складено акт від 14.12.2021 з фотофіксацією. Відповідно до Реєстру будівельної діяльності документи на початок виконання підготовчих та будівельних робіт за вказаною адресою не реєструвалися. Також зазначено, що згідно даними містобудівного кадастру ОМР відсутня інформація щодо видачі містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта за вищевказаною адресою.
Відповідно до листа Департаменту архітектури та містобудування ОМР від 30.07.2021 №01-11/2663 за даними архіву та відділу загального листування містобудівні умови та обмеження для проектування об`єктів будівництва на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 в Департаменті не зареєстровані. Також повідомлено, що в журналі реєстрації дозволів інспекції ДАБК м. Одеси, дозвіл на виконання будівельник робіт за вищевказаною адресою не значиться.
Крім того, листом Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР від 31.08.2022 за №01-6/94-пр повідомлено ОМР, що посадовою особою Управління державного архітектурно - будівельного контролю ОМР із залученням представників Київської районної адміністрації ОМР, Департаменту земельних ресурсів ОМР під час виїзду на місце складено акт обстеження об`єкта містобудування щодо дотримання законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові на території м. Одеси від 30.08.2022, за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що до квартири АДРЕСА_3 , на першому поверсі здійснено прибудову з улаштуванням фасадного входу (розмір прибудови - 2,7м*9,3м) площею - 25,11 кв.м. Також повідомлено, що у Реєстрі будівельної діяльності відсутня інформація щодо дозвільних/декларативних документів за період від 06 липня 2020 року. До Управління державного архітектурно-будівельного контролю ОМР не надходили та не реєструвались документи дозвільного/декларативного характеру щодо об`єкта за вищезазначеною адресою. Зазначено, що в Департаменті земельних ресурсів ОМР відсутня інформація щодо прийняття рішень про передачу земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 
Відповідно до п.п. 1 п. «б» ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів, зокрема міських рад належить делеговані повноваження у галузі будівництва, а саме надання (отримання реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, установлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
Рішенням виконавчого комітету ОМР №135 від 29.03.2018 затверджено «Порядок взаємодії виконавчих органів, комунальних підприємств, установ, закладів та організацій ОМР з питань, пов`язаних із виявленням самочинного будівництва у місті Одесі та вжиттям заходів реагування» (далі Порядок №135).
Згідно п. 1 Порядку №135 визначаються організаційні засади взаємодії виконавчих органів, комунальних підприємств, установ, закладів та організацій ОМР з питань виявлення фактів самочинного будівництва та вжиття відповідних заходів реагування на такі факти.
Пунктом 4 Порядку №135 встановлено, що Управління державного архітектурно- будівельного контролю ОМР проводить позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт на відповідному об`єкті будівництва, за необхідності із залученням представника районної адміністрації ОМР, управління архітектури та містобудування ОМР, департаменту комунальної власності ОМР в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 5 Порядку №135 зазначено, що за необхідності районна адміністрація Одеської міської ради спільно з представником відповідного комунального підприємства житлово-комунального сервісу Одеської міської ради та, за можливістю, із залученням представника особи, яка виявила факт самочинного будівництва, проводить обстеження об`єкта будівництва, про що складає акт (за формою, що додається) та здійснює фотофіксацію.
У даному випадку УДАБК ОМР було отримано лист ОМР від 27.05.2020 вих.. №877 щодо дотримання вимог містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил на об`єкті за адресою АДРЕСА_2 , та 30 серпня 2022 року було ініційовано та проведено комісійне обстеження разом з представниками Київської районної адміністрації ОМР та Департаментом земельних ресурсів ОМР, за результатами якого було складено вищевказаний акт.
На думку суду, обстеження проведене УДАБК ОМР та складання відповідного акту за його результатом відбулось у відповідності та на підставі ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та «Порядку взаємодії виконавчих органів, комунальних підприємств, установ, закладів та організацій ОМР з питань, пов`язаних із виявленням самочинного будівництва у місті Одесі та вжиттям заходів реагування» від 29.03.2018 за №135, а тому доводи відповідача в цій частині є неспроможними.
Листом від 02.08.2021 за №3358-02/448 Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» ОМР надало копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до технічної характеристики об`єкту та плану квартири дана квартира не обладнана балконом (терасою) та/чи лоджією.
Згідно листа Департаменту земельних ресурсів ОМР від 20.08.2021 вих. №01-18/1409 встановлено, що у Департаменті відсутня інформація щодо прийняття ОМР рішень про передачу у власність або користування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 . Крім того, повідомлено, що спеціалістами Департаменту було здійснено виїзд з метою огляду земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 . Встановлено, що за вказаною адресою розташовано 9-ти поверховий багатоквартирний житловий будинок. Зазначено, що провести огляд прибудови до квартири АДРЕСА_3 не надається можливим, оскільки прибудинкова територія (з боку АДРЕСА_5 ) огороджена металевою сіткою рабіцею, яка обмежує доступ до вказаної квартири (фотофіксація додається). На момент виїзду власники або будівельники в зазначеній квартирі відсутні.
08 листопада 2021 року Юридичним департаментом ОМР було отримано лист Головного управління держгеокадастру в Одеській області від 10.09.2021 за №262/43-21, відповідно до якого згідно з Книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та договорів оренди станом на 31 грудня 2012 року у Відділі відсутня інформація щодо реєстрації права власності (користування), зокрема, на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_4 .
Таким чином, сукупність наведених норм та обставин свідчать про те, що дана земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеси, будь-яким особам у власність чи/або користування для будівництва прибудови за вказаною адресою не надавалась, а відтак в даному випадку суд погоджується з доводами позивача, що спірна прибудова площею 25,11 кв.м до квартири АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, яка побудована на самовільно зайнятій земельній ділянці.
Відповідно до ст. 376 ЦК України поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо цей об`єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Водночас, згідно частини 4 статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статті 212 ЗК України, вимоги про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки від самочинно збудованого нерухомого майна, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки до особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці.
В даному випадку судом встановлено, що на підставі довідки №16 виданої головою ЖБК «Вимпел-9» Каранфіловою В.С., про виплату паю та паєнакоплення від 06.04.1995 власником квартири АДРЕСА_1 була гр. ОСОБА_5 , право власності за якою було зареєстровано Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості 10 серпня 1995 року в книзі під №14к-191, запис №117.
13 грудня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого ОСОБА_6 , діюча на підставі довіреності від імені ОСОБА_5 , передала у власність, а ОСОБА_7 , прийняла у власність квартиру під АДРЕСА_6 , загальною площею 48,2 кв.м, житловою 30 кв.м, що розташована на першому поверсі та складається з двох кімнат.
В подальшому, 11 лютого 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу за №545.
Відповідно до умов даного договору ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру під АДРЕСА_6 , яка складається з двох кімнат, загальною площею 48,2 кв.м, житловою 30 кв.м.
На виконання ухвали Київського районного суду м. Одеси від 25 серпня 2022 року юридичним департаментом ОМР було надано суду належним чином завірені копії матеріалів реєстраційної справи №732026651101 на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
З матеріалів реєстраційної справи вбачається, що 22 грудня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., за реєстровим №1435, було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого ОСОБА_2 передала у власність (продала), а ОСОБА_1 прийняла у власність (купила) квартиру АДРЕСА_1 , що має загальну площу 48,2 кв.м, складається з двох кімнат, житловою площею 30,0 кв.м.
В якості заперечень на позовну заяву, сторона відповідача посилається на той факт, що відповідачка ОСОБА_1 , яка є власником вищевказаної квартири з 2015 року, не виконувала будь-яких будівельних робіт натомість як прибудова до квартири була виконана у 1992 році власницею на той період часу ОСОБА_8 . Та з часу придбання квартири нею оплачуються послуги за СДПТ з урахуванням прибудови.
Дійсно, в матеріалах справи наявний лист повідомлення, складений та підписаний 11 грудня 2022 року головою ЖБК «Вимпел-9» Каранфіловою В.С. та мешканцем квартири АДРЕСА_7 ОСОБА_9 , в якому зазначено, що прибудова до квартири АДРЕСА_1 була виконана у 1992 році власницею на той період часу ОСОБА_8 .
Суд зазначає, що в судовому засіданні в якості свідків були допитані ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , які підтвердили обставини викладені у вищевказаному листі, а саме факт здійснення прибудови до квартири АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_8 у 1992 році.
З огляду про попередження свідків про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань, у суду відсутні сумніви щодо змісту та достовірності наданих пояснень.
Крім того, в матеріалах справи наявні квитанції про нарахування ОСОБА_1 вартості оплати житлово-комунальних послуг по квартирі АДРЕСА_1 , згідно яких вбачається, що нарахування про оплату СДПТ відбувається з урахуванням площі 69,3 кв.м, натомість як встановлено в ході розгляду справи квартира має загальну площу 48,2 кв.м.
Також на квитанції вих. №102 від 11.12.2022, голова «ЖБК Вимпел-9» Каранфілова В.С. та головний бухгалтер «ЖБК Вимпел-9» Лазанюк Н.В. підтверджують, що оплата за СДПТ з урахуванням площі 69,3 кв.м здійснюється відповідачкою з дня придбання квартири тобто з 25 грудня 2015 року.
Суд звернув увагу, що фактом спростування доводів позивача про те, що саме відповідачкою ОСОБА_1 здійснено прибудову до квартири  АДРЕСА_1 є також робочий проект приладу індивідуальної системи опалення квартири виконаний в 2012 році, тобто за три роки до придбання відповідачкою квартири, де у вихідних даних береться загальна опалювальна площа квартири у розмірі 69,3 кв.м.
Оцінивши усі надані докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що вимога про зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення прибудови загальною площею 25,11 кв.м до квартири АДРЕСА_1 - задоволенню не підлягає, оскільки судовим розглядом достовірно встановлено, що спірну прибудову хоча було побудовано на самовільно зайнятій земельній ділянці, проте не відповідачем за даним позовом.
Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.
Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.
Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.
З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.
За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.
Отже, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а в сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд вважає що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог до вказаного відповідача.
Щодо клопотання сторони відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом та застосування наслідків такого пропуску строку, суд зазначає наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Статтею 257 ЦК України, встановлена загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За частинами 1, 5 статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Разом з тим, за змістом частини 1  статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Таким чином, недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови у їх задоволенні та застосування строків позовної давності можливе лише за умови наявності правових підстав для задоволення позову.
Крім того, пунктом 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», роз`яснено, що враховуючи, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, строк позовної давності на вимоги про проведення перебудови самочинно збудованого чи такого, що будується, житлового будинку, прибудови до нього, будівлі, споруди чи іншого нерухомого майна, а також про знесення таких об`єктів не вважається пропущеним незалежно від тривалості часу, який минув після закінчення чи початку будівництва.
Одночасно, суд вважає, що також є відсутність підстав для застосування позовної давності з огляду на те, що позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про «триваюче правопорушення». Власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц, від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц.
Відповідно до  статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.  Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  у разі задоволення позову - на відповідача;  у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради то судові витрати відшкодуванню не підлягають.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодись неможливо, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права. 
Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Колегія суддів вважає, що позивачем, Одеською міською радою, доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що відповідач ОСОБА_1 зобов`язана звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, на якій розташована прибудова загальною площею 25,11 кв.м до квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 732026651101). 
Й, навпаки відповідачкою не спростовані підстави позову, зокрема, те, що відповідачка ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі, оскільки земельна ділянка була зайнята колишнім власником спірної квартири.
Так, розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 01.07.2020 у справі №755/3722/17 (провадження №61-10992св18) зробив наступний правовий висновок: «…реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини 2 статті 376 ЦК України, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті.
Згідно статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Суди попередніх інстанцій, встановивши, що нежитлове приміщення магазину площею 350 кв.м, на вулиці АДРЕСА_1 споруджене на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, дійшли правильного висновку, що це приміщення є самочинно збудованим.
Водночас суди дійшли помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 не є належним відповідачем у цій справі, тому що не він здійснював самочинне будівництво та не є особою, яка самовільно зайняла спірну земельну ділянку, оскільки, набувши у власність нежитлове приміщення магазину ОСОБА_1 набув усі права та обов`язки щодо придбаного майна, які мав первісний його власник - ОСОБА_2 , а тому він є належним відповідачем за заявленими у цій справі вимогами.
У зв`язку із цим суди дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог».
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що відповідачка ОСОБА_1 є неналежним відповідачем й не повинна відповідати за наслідки самовільного зайняття спірної земельної ділянки, на якій розташована прибудова загальною площею 25,11 кв.м до квартири АДРЕСА_1 
Проте, колегія суддів не може погодитися з позовними вимогами ОМР в частині знесення прибудови загальною площею 25,11 кв.м до квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 732026651101), за таких підстав.
Так, розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 01.07.2020 у справі №755/3722/17 (провадження №61-10992св18) зробив наступний правовий висновок: «Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його права власності, гарантованого статтею 41 Конституції України, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням володіння. При цьому право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення діями відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цього права із застосування наслідків, в тому числі і звільнення земельної ділянки від самовільно зведених споруд шляхом їх знесення чи усунення інших перешкод у користуванні земельною ділянкою.
Вирішуючи питання про знесення нерухомого майна, суди в кожному випадку з`ясовують, яку частину земельної ділянки займає споруджена будівля, її розмір і конфігурацію, яка частина будівлі підлягає знесенню. За необхідності з`ясування питань, що виникають при розгляді справи і потребують спеціальних знань, суд має право призначити експертизу. Невстановлення вказаних обставин унеможливлює виконання такого рішення.
Зазначене узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду України викладеним у постанові від 19 квітня 2017 року у справі №6-129цс17».
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позов ОМР підлягає задоволенню частково, а саме необхідно зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом приведення квартири АДРЕСА_1 до первісного стану відповідно технічного паспорту від 22 листопада 2007 року.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору,  дослідив усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що наявні законні підстави зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом приведення квартири АДРЕСА_1 до первісного стану відповідно технічного паспорту від 22 листопада 2007 року.
За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем, ОМР, доведено належним чином, що відповідачка порушує її права на спірну земельну ділянку, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України вказане право підлягає захисту судом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.
Отже, позовні вимоги ОМР є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.
Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статті 212 ЗК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову частково.
Згідно частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За умовами статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалю нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивач ОМР понесла та документально підтвердила сплату судового збору при подачі позовної заяви в сумі 2 481,00 грн. (т. 1, а.с. 1) та при подачі апеляційної скарги в сумі 3 721,50 грн (т. 2, а.с. 165), а всього 6 202, 50 грн, тому суд присуджує витрати по сплаті судового збору з відповідачки на користь позивача в сумі 6 202, 50 грн. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2023 року скасувати та прийняти постанову, якою позов Одеської міської ради до ОСОБА_1 про звільнення зайнятої земельної ділянки задовольнити частково.
Зобов`язати ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом приведення квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 732026651101) до первісного стану відповідно технічного паспорту від 22 листопада 2007 року.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь Одеської міської ради (код ЄДРПОУ 26597691) на рахунок Юридичного департаменту Одеської міської ради, код ЄДРПОУ: 26302537, розрахунковий рахунок: UA808201720344250211000034995, в Державній казначейській службі України м. Києва, МФО 820172, витрати по сплаті судового збору в сумі 6 202,50 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 23 червня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

Р.Д. Громік

                                                                                                                    С.М. Сегеда