УХВАЛА

27 серпня 2025 року 
м. Київ
справа № 420/12857/24
адміністративне провадження № К/990/34248/25 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р. (далі - Суд),    перевіривши касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2025 року у справі №420/12857/24 за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, 
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області,  в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України (Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області) щодо виконання виконавчого листа, виданого 27 липня 2021 року Київським районним судом міста Одеси у справі №520/17859/19; 
-зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області виконати виконавчий лист, виданий 27 липня 2021 року Київським районним судом міста Одеси у справі № 520/17859/19, у спосіб перерахування на особистий рахунок позивача коштів у розмірі 107327,68грн невідкладно, - у день вступу в силу судового рішення у цій справі; визнання протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо забезпечення заходів, спрямованих на безумовне виконання судових рішень, підпорядкованими і підлеглими йому органами виконавчої влади, а саме судового рішення Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2021 у справі №520/17859/19;
- стягнути з Кабінету Міністрів України моральної шкоди в сумі 107000,00 грн. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2025 року, позов задоволено частково:
- визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області щодо невиконання у строк, визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконавчого листа, виданого Київським районним судом міста Одеси від 27 липня 2021 року у справі №520/17859/19, на користь ОСОБА_1 ;
- у іншій частині позовних вимог відмовлено.
13 серпня 2025 року до Суду надійшла касаційна скарга Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2025 року у справі №420/12857/24.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею                    328 цього Кодексу підстави (підстав).
У касаційній скарзі скаржник посилається на наявність підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні оскаржуваних рішень не було враховано висновків Верховного Суду, які викладені  в постановах: від 14 червня 2018 року у справі №804/3242/17, від 25 липня 2018 року у справі №466/3828/17, від 15 травня 2019 року у справі          № 688/4324/17, від 13 серпня 2020 року у справі №818/1653/17, від 06 листопада 2019 року у справі №803/1449/16. 
Скаржник указує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях було помилково застосовано частину четверту статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», пункти 33, 47,48, 49  Порядку №845. 
Суд зазначає, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту                   1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми під час касаційного розгляду конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Отже, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі з подібними правовідносинами.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення, а не різним застосуванням норми.
Водночас скаржником указаних вимог не дотримано, оскільки не систематизовано, який висновок судів попередніх інстанцій щодо застосування конкретної норми права суперечить позиції Верховного Суду щодо застосування цієї ж норми, а також не обґрунтовано, що відповідна правова позиція Верховного Суду зберігає юридичну силу до спірних правовідносин, тобто має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Суд зауважує, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їхнього застосування.
Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
За таких обставин Суд уважає, що скаржником не наведено належного обґрунтування можливості касаційного оскарження рішення суду з підстави, передбаченої пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті                         328  КАС України, заявник не виклав передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
З урахуванням викладеного, клопотання про звільнення від сплати судового збору та про зупинення виконання судових рішень Судом не вирішуються.
Керуючись статтями 248, 328, 332, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2024 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 липня 2025 року у справі №420/12857/24 повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя:                                                                                                    О.Р. Радишевська