Справа № 161/23885/24 	Головуючий у 1 інстанції: Антіпова Т. А. 	
Провадження № 22-ц/802/874/25  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
31 липня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2025 року
                                          В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 29 травня 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2021 року між ними розірвано. У шлюбі народилася дитина – дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач зазначала, що на підставі судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2021 року з відповідача ОСОБА_2 на її користь на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягуються аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 3 500 грн щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 липня 2021 року та до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів у 2021 році суд виходив з прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2021 рік», врахував існуючі на той час фактичні обставини у кожної із сторін. Проте, з часу ухвалення судового наказу змінився визначений положеннями СК України мінімальний розмір аліментів, а тому попередньо визначений судом розмір аліментів цим вимогам не відповідає.
Позивач також вказувала, що станом на день подання позовної заяви до суду її матеріальний стан погіршився, вона офіційно не працевлаштована, має непостійні, тимчасові заробітки. Разом з тим, за час постановлення судового наказу про стягнення з відповідача аліментів його матеріальний стан покращився, він має дохід, офіційно працевлаштований та перебуває на військовій службі у військовій частині (далі – в/ч) НОМЕР_1 .
Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на підставі судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2021 року на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягувати з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини – дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові у цій справі. Суд не звернув на те, що в матеріалах справи міститься доказ, що відповідач офіційно станом на час розгляду справи був працевлаштований, перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 , але на час видачі судового наказу від 29 липня 2021 року він не був офіційно працевлаштований та не мав доходів. Факт офіційного працевлаштування є важливим доказом зміни матеріального становища відповідача. Суд також не врахував і тієї обставини, що вона на час видачі судового наказу була зареєстрована як безробітна і отримувала виплати по безробіттю, тобто мала офіційний дохід. Проте, станом на час розгляду цієї справи вона знята з обліку як безробітна, офіційних доходів не має, офіційно не працевлаштована, має непостійні, тимчасові доходи. Наведене підтверджує погіршення її матеріального становища. При цьому у випадку винесення судового рішення про зміну способу стягнення аліментів якщо у подальшому вона буде працевлаштована і відповідно зростуть її доходи, то відповідач матиме можливість та підстави звернутися до суду з позовом про зменшення суми стягнутих з нього аліментів.
Також до апеляційної скарги позивач ОСОБА_1 приєднала клопотання про витребування документів з Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області довідку форми ОК-5 щодо відповідача ОСОБА_2 та з Головного управління Державної податкової служби у Волинській області інформацію про доходи відповідача за період з 01 травня 2024 року (місяця початку служби відповідача в ЗСУ) по даний час.
Однак, колегія суддів вважає, що у задоволенні заявленого клопотання належить відмовити, оскільки позивач не зазначила, які причини перешкоджали їй самостійно отримати зазначені документи чи заявити відповідне клопотання у суді першої інстанції на доведення обставини щодо покращення матеріального становища відповідача, на яку вона посилалася як на підставу своїх вимог.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідач не подав.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України ця справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження та без повідомлення учасників справи.
За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Датою ухвалення постанови у цій справі є 31 липня 2025 року - дата складення повного судового рішення.
Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі з 29 травня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 березня 2021 року між ними розірвано (а.с.6, 7).
У шлюбі народилася дитина – дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.8).
На підставі судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 161/12348/21 від 29 липня 2021 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини – дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі у розмірі 3 500 грн щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 липня 2021 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.9).
З довідки Луцької філії Волинського обласного центру зайнятості від 26 листопада 2024 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 була зареєстрована як безробітна у Луцькій філії Волинського обласного центру зайнятості з 14 січня 2021 року та перебувала на обліку до 11 жовтня 2021 року. За період з 14 січня 2021 року по 10 жовтня 2021 року її дохід становив 82 243 грн 28 коп. (а.с.13).
З відомостей трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 слідує, що останнім місцем її роботи було ПАТ «Альфа-Банк», де позивач працювала на посаді контролера відділення «Луцьке»; звільнена за згодою сторін відповідно до наказу від 31 грудня 2020 року (а.с.17, 18). Інших записів про працевлаштування ОСОБА_1 трудова книжка не містить.
Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 перебуває на військові службі у в/ч НОМЕР_1 , призваний на військову службу по загальній мобілізації з 19 травня 2024 року, з 12 липня 2024 року перебуває на військовій службі за мобілізацією у в/ч НОМЕР_4 (а.с.12, 34, 35). Відповідач є здоровим, працездатним, на обліку в лікарів не перебуває, інших утриманців не має, відомості про розмір його середньомісячної заробітної плати (доходів) в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. 
Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Згідно з частинами 1 та 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Частиною 1 ст. 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). 
Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182–184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
Ураховуючи наведене, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів. При цьому правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України.
У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, яка переглядається, суд першої інстанції відмовляючи у позові ОСОБА_1 , виходив з того, що позивач як на підставу для зміни способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу) платника аліментів, які стягуються з відповідача ОСОБА_2 на її користь на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі судового наказу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2021 року, покликалася на те, що її матеріальне становище погіршилося, вона офіційно не працевлаштована, має непостійні, тимчасові заробітки. Водночас, за час постановлення судового наказу про стягнення з відповідача аліментів його матеріальний стан покращився, він має дохід, офіційно працевлаштований та перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_1 . Крім того, визначений судовим наказом у 2021 році розмір аліментів на дитину на даний час є недостатнім, оскільки витрати на дочку значно зросли. Така зміна способу аліментів, на думку позивача, відповідатиме інтересам дитини, оскільки покращення рівня доходу відповідача як батька дитини буде відображатися на покращенні матеріального утримання його дитини, а не обмежуватися фіксованою сумою аліментів.
Разом з тим, як правильно встановив суд першої інстанції, позивач ОСОБА_1 на підтвердження обставин щодо погіршення свого матеріального стану та зміни (покращення) матеріального стану відповідача ОСОБА_2 належних і допустимих доказів не надала, як і не надала будь-яких доказів, які б свідчили про збільшення її витрат на утримання дитини, що у розглядуваному випадку згідно з положеннями ст. 192 СК України не може бути підставою для зміни способу стягнення аліментів. Позивач по справі будь-яких доказів про доходи відповідача не надала, хоча не була позбавлена можливості подати відповідне клопотання про витребування таких доказів судом у разі неможливості їх подати самостійно. 
Обгрунтованими також є посилання суду на те, що розмір аліментів, визначений судовим наказом Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 липня 2021 року не є мінімальним достатнім розміром аліментів, у розумінні Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік», оскільки є більшим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та більшим, ніж навіть прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.
Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_1 всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не довела та не надала суду будь-яких доказів, які б підтверджували погіршення її матеріального стану та покращення матеріального стану відповідача після ухвалення судового рішення на підставі якого стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини, тому суд дійшов правильного висновку про відмову у позові.
Покликання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд помилково не прийняв до уваги той факт, що вона офіційно не працевлаштована, що свідчить про погіршення її матеріального стану, є безпідставними і дана обставина не може бути підставою для зміни способу аліментів, оскільки позивач не надала належних та допустимих доказів неможливості працевлаштуватися і що це не залежить від її волі (стан здоров`я, необхідність постійного догляду за відповідною особою, тощо). При цьому як уже наголошувалося, позивач, на яку покладено тягар доказування у цій справі, не надала доказів покращення матеріального стану відповідача і матеріали справи таких доказів не містять.
Отже, висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким суд надав належну правову оцінку, а тому не потребують повторної оцінки апеляційним судом.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення та відсутність підстав для його скасування.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 268, 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд                                                 
                                                    У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: