Справа № 133/3271/24 
Провадження № 33/801/635/2025
Категорія: 156 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пєтухова Н. О.
Доповідач: Оніщук В. В.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2025 року	м. Вінниця	

Суддя Вінницького апеляційного суду Оніщук В. В., з участю секретаря судового засідання Кашпрук М. Г., розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 – адвоката Товта Миколи Миколайовича – на постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 травня 2025 року у справі про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 , до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 130 КУпАП,

в с т а н о в и в :

Постановою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 травня 2025 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік, а також стягнуто в дохід держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.
У постанові суду зазначено, що ОСОБА_1 19 жовтня 2024 року о 21 год 08 хв на а/д М21 243 км передала право керування транспортним засобом «Лексус», д.н.з. НОМЕР_1 , водію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння керував т/з «Лексус», д.н.з. НОМЕР_1 . Огляд на стан сп`яніння проводився у встановленому законом порядку у КП «Козятинська ЦРЛ» та підтверджується висновком лікаря-нарколога №199 від 19 жовтня 2024 року, чим порушила п.2.9.г. ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 4 ст. 130 КУпАП.
При ухваленні оскаржуваної постанови суд першої інстанції виходив з того, що вина ОСОБА_1 доведена належними та допустимими доказами.
Не погодившись із вказаною постановою суду, захисник Шевченко Н. О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність постанови суду першої інстанції, просить її скасувати, провадження у справі закрити за відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення.
У апеляційній скарзі зазначено, що 19 жовтня 2024 року, з самого ранку, ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю, чоловіком ОСОБА_2 та двома дітьми, виїхали з Харківської області на відпочинок у Закарпатську область. Автомобіль знаходиться у спільній сумісній власності подружжя та переважно за кермом перебуває чоловік ОСОБА_2 . Так і 19 жовтня 2024 року, весь час в дорозі, за кермом перебував її чоловік. 
Будь-яких наркотичних речовин він не вживав, ніяких ознак вживання ним наркотичних речовин не було, ані його зовнішній вигляд, ані поведінка про це не свідчили, його поведінка була звичайною, яка відповідала сімейній обстановці. 
Проїжджаючи блокпост у Вінницькій області їх було зупинено працівниками поліції за порушення правил дорожнього руху, а після перевірки документів її чоловіку було запропоновано проїхати до Козятинської ЦРЛ Вінницької області для проходження медичного огляду, після проходження якого, на неї працівниками поліції був складений протокол за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
До протоколу не долучено жодного доказу про те, що ОСОБА_1 було відомо, що її чоловік ОСОБА_2 міг перебувати в стані наркотичного сп`яніння або хоча б мав такі ознаки.
При оформленні адміністративного матеріалу стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП пояснення від неї щодо відомих їй обставин не відбирались взагалі.
Окрім того автомобіль, яким керував ОСОБА_2 , є спільним майном подружжя і тільки юридично зареєстрований за ОСОБА_1 , а її чоловік має право власності та користування на зазначений транспортний засіб і реалізація його права користування автомобілем не залежить в даному випадку від волевиявлення інших осіб, зокрема дружини ОСОБА_1 та не потребує передання йому відповідного права керування.
В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, захисник ОСОБА_1 – адвокат Товт М. М., апеляційну скаргу підтримав з посиланням на викладені у ній підстави.
Заслухавши пояснення захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, проаналізувавши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи і дослідивши обставини справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно зі статтею 245 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням провадження в справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Відповідно до вимог статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення в першу чергу зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, а також чи винна дана особа в його вчиненні і чи підлягає вона адміністративній відповідальності, і лише після цього вирішувати питання про можливість накладення адміністративного стягнення.
Положеннями частини сьомої статті 294 КУпАП передбачено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Апеляційний суд може дослідити нові докази, які не досліджувалися раніше, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до місцевого суду або необґрунтованим відхилення їх місцевим судом.
Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).
Відповідно до положень п. п. 1.1, 1.3 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Відповідно до пункту 2.9г ПДР України водієві забороняється, передавати керування транспортним засобом особам, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у хворобливому стані.
Відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП настає, зокрема, за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Для настання відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП необхідна наявність сукупності елементів складу адміністративного правопорушення: перебування особи, якій передано керування транспортним засобом, у стані сп`яніння; усвідомлення особою, яка передає керування транспортним засобом того, що ця особа перебуває у стані сп`яніння; добровільне, з власної волі передання керування транспортним засобом.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у пунктах 27-28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року за № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (із змінами та доповненнями) відповідальність за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані сп`яніння чи під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції (ч. 1 ст. 130 КУпАП), настає за умови, що тому, хто це робить, відомо про такий стан.
Об`єктивна сторона правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме передача керування транспортним засобом особі, яка знаходиться в стані сп`яніння повинна складатись з того, що особа яка передає керування транспортним засобом повинна знати, що передає керування особі, яка знаходиться в стані сп`яніння.
У результаті дослідження матеріалів справи в ході апеляційного розгляду встановлено такі обставини.
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 19 жовтня 2024 року серії ЕПР № 154508, 19 жовтня 2024 року о 21 год 08 хв на а/д М21 243км водій ОСОБА_1 передала право керування транспортним засобом «Lexus RX», д.н.з. НОМЕР_1 , водію ОСОБА_2 , який перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння керував Т3 «Lexus RX», д. н. з. НОМЕР_1 . Огляд на стан сп`яніння проводився у встановленому законодавством порядку у КП «Козятинська ЦРЛ» та підтверджується висновком лікаря-нарколога № 199 від 19 жовтня 2024 року, чим порушила п. 2.9г ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП (а. с. 4).
До матеріалів справи також долучено відеозаписи із нагрудних камер поліцейських, на яких зафіксовано як о 21 год 09 хв працівники поліції зупиняють автомобіль «Lexus RX», д. н. з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , повідомляють причину зупинки, пропонують йому пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння, доставляють його у медичний заклад для проходження огляду, повертаються на місце зупинки транспортного засобу. 
О 23 год 06 працівники поліції просять пред`явити реєстраційні документи на автомобіль, встановлюють, що автомобіль зареєстрований на ОСОБА_1 , та повідомляють, що оскільки вона є власником автомобіля, стосовно неї буде складено протокол за передання права керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані сп`яніння, за ч. 1 ст. 130 КУпАП, роз`яснюють її права, складають адміністративні матеріали. 
У апеляційній скарзі захисник Шевченко Н. О. зазначає, що їй не було відомо, що її чоловік ОСОБА_2 міг перебувати в стані наркотичного сп`яніння, ознаки сп`яніння у нього були відсутні.
При оформленні адміністративного матеріалу стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 130 КУпАП пояснення від неї щодо відомих їй обставин не відбирались взагалі.
Окрім того автомобіль, яким керував ОСОБА_2 , є спільним майном подружжя і тільки юридично зареєстрований за ОСОБА_1 , а її чоловік має право власності та користування на зазначений транспортний засіб і реалізація його права користування автомобілем не залежить в даному випадку від волевиявлення інших осіб, зокрема дружини ОСОБА_1 та не потребує передання йому відповідного права керування.
Апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими.
Так, відповідно до Акту медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції КП «Козятинська ЦРЛ» № 199 від 19 жовтня 2024 року, долученого стороною захисту до апеляційної скарги, у ОСОБА_2 не спостерігалося візуальних ознак наркотичного сп`яніння. Так, поведінка обстежуваної особи – адекватна, стан свідомості – орієнтований, мовна здатність – не порушена, вегетативно-судинні реакції – без особливостей, міміка- звичайна, хода – стійка (а. с. 44).
На відеозаписі дійсно не зафіксовано роз`яснення поліцейськими ОСОБА_1 складу інкримінованого їй правопорушення, поліцейські не відбирали у ОСОБА_1 пояснень та не встановлювали наявності умислу на вчинення нею адміністративного правопорушення щодо передання права керування автомобілем особі, яка перебувала у стані наркотичного сп`яніння.
Окрім того, як встановлено із долучених до апеляційної скарги документів, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений 05 травня 2016 року (а. с. 47-48), а право власності на автомобіль «Lexus RX», д. н. з. НОМЕР_1 , зареєстроване за ОСОБА_1 18 жовтня 2022 року (а. с. 45), а отже, відповідно до положень ст. 60, 63 СК України вказаний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і ОСОБА_2 має право нарівні з дружиною, за якою зареєстроване право власності, володіти та користуватися таким автомобілем.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріпленні положення, які зводяться до того, що кожен вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Норми Конституції є нормами прямої дії, а згідно ч. 2 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться виключно на її користь, тобто суд може притягнути особу до адміністративної відповідальності лише на тих доказах, які спростовують усі розумні сумніви щодо вини особи. Докази, що викликають такі сумніви, суд має вмотивовано відхилити у своїй постанові.
Зазначене узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, згідно якої «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом» (п.43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України», з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини».
У справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що особа скоїла правопорушення, яке ставиться їй в провину; всі сумніви, щодо її винуватості повинні тлумачитися на користь цієї особи.
Згідно вказаної правової позиції ЄСПЛ «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення».
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинене і правопорушник є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».
Оцінивши наявні в матеріалах справи про адміністративне правопорушення та надані в судовому засіданні докази в їх сукупності з урахуванням того, що всі виявлені під час складання протоколу про адміністративне правопорушення недоліки та сумніви мають застосовуватись на користь особи, яка притягнута до адміністративної відповідальності, а апеляційний суд не наділений повноваженням збирати докази винуватості чи невинуватості особи, притягнутої до адміністративної відповідальності, апеляційний суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 поза розумним сумнівом не вбачається наявність складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого їй правопорушення, не підтверджується сукупністю належних і допустимих доказів. 
Відповідно до п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
За встановлених під час апеляційного розгляду справи обставин, є законні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування оскаржуваної постанови у зв`язку з недоведеністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Керуючись ст. ст. 245, 247, 280, 294 КУпАП, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 – адвоката Товта Миколи Миколайовича – задовольнити.
Постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05 травня 2025 року скасувати.
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя Вінницького
апеляційного суду                                                                 В. В. Оніщук