Справа № 161/17439/20 	Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М. 	
Провадження № 22-ц/802/585/25  	  Доповідач: Бовчалюк  З. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
11 червня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді   Бовчалюк З.А.,   
суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,
з участю секретаря судового засідання  Русинчук М.М.,
позивача ОСОБА_1 , та її представника ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,
представника Держгеокадастру – ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Головного Управління Держгеокадастру у Волинській області, Підгайцівської об`єднаної територіальної громади Луцького району про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, скасування рішення Піддубцівської сільської ради №6/6.10 від 20.09.2011 року «Про передачу земельних ділянок громадянам у власність», скасування запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 березня 2025 року, 

                                               В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась в Луцький міськрайонний суд з позовом до ОСОБА_3 , Головного Управління Держгеокадастру у Волинській області, Піддубцівської сільської ради Луцького району про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, скасування рішення Піддубцівської сільської ради №6/6.10 від 20.09.2011 року «Про передачу земельних ділянок громадянам у власність, скасування запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником земельної ділянки площею 0,06 га, що розташована на території садового товариства «Гаразджа» Піддубцівської сільської ради, відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 18.12.2001.
В подальшому їй стало відомо про те, що рішенням Піддубцівської сільської ради від 20.09.2011 №6/6.10 « Про передачу земельних ділянок громадянам у власність» ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку в с. Гаразджа Луцького району загальною площею 0,1200 га. На підставі вказаного рішення 04.01.2012 ОСОБА_3 видано Державний акт серії ЯМ № 447894 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 0722885000:02:001:3918.
Вказує, що своїм рішенням Піддубцівська сільська рада Луцького району надала ОСОБА_3 у власність земельну ділянку, яка накладається на земельну ділянку позивача. Вважає таке рішення незаконним та таким, що порушує права позивача.
З врахуванням викладеного, просить скасувати рішення Піддубцівської сільської ради від 20.09.2011 №6/6.10 « Про передачу земельних ділянок громадянам у власність» та визнати недійсним Державний акт серії ЯМ № 447894, виданий 04.01.2012 ОСОБА_3 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 0722885000:02:001:3918.
16 грудня 2020 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій крім заявлених позовних вимог, просить скасувати запис № 072280001004244 у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,12 га, розташовану в с. Гаразджа Піддубцівської сільської ради Луцького району, надану на підставі рішення Піддубцівської сільської ради від 20.09.2011 №6/6.10 «Про передачу земельних ділянок громадянам у власність»
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2020 року залучено до участі в справі правонаступника відповідача Піддубцівської сільської ради Луцького району - Підгайцівську об`єднану територіальну громаду Луцького району Волинської області.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким   її позов задовольнити. 
Заслухавши учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції зміні.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВЛ № 008947 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,06 га, що розташована на території садового товариства «Гаразджа» Піддубцівської сільської ради. Вказана земельна ділянка передана у приватну власність ОСОБА_1 на підставі рішення Піддубцівської сільської ради № 15/4-3 від 26.11.2001.
Також встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ 3 447894, на підставі рішення Піддубцівської сільської ради № 6/6.10 від 20 вересня 2011 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,12 га, кадастровий номер 0722885000:02:001:3918.
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 свої вимоги мотивувала тим, що виданий відповідачу Державний акт на право власності на землю є недійсним, оскільки земельна ділянка площею 0,12 га, що належить ОСОБА_3 накладається на земельну ділянку площею 0,06 га, що належить позивачу ОСОБА_1 згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВЛ № 008947.
Положеннями статті 22 ЗК України в редакції 1990 року, чинній на момент видачі позивачеві державного акту про право приватної власності на землю, передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.
Відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникли до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.
Судом встановлено, що право власності позивача ОСОБА_1 посвідчує Державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ВЛ № 008947 виданий  у 2001 року, а тому в силу перехідних положень ЗУ  «Про державний земельний кадастр» земельна ділянка ОСОБА_1 є сформованою незалежно від того, що їй не присвоєний кадастровий номер. 
Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується.
За приписами статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини першої статті 78 ЗК України право власності на землю – це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності наведено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Згідно зі ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема й безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.
За змістом статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.
Відповідно до частини першої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).
Згідно з частинами першою і другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. (ч.6 ст. 118 ЗК України).
Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Передача земельних ділянок в користування передбачає проходження певної процедури з виготовлення проекту землеустрою (або технічної документації у разі надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення), його погодження компетентними органами тощо, що в подальшому є підставою для прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування з цього питання (стаття 123 ЗК України).
Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу особа має право звернутися до суду (ст. 16 ЦК України).
Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Згідно ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Судом апеляційної інстанції встановлено, що земельна ділянка щодо якої виник спір знаходилась на території садового товариства «Гаразджа». Відповідно до технічного звіту по видачі Державних актів на право приватної власності на землю громадянам Піддубцівської сільської ради Луцького району Волинської області за 2000-2001 роки, ОСОБА_1 було виділено та погоджено межі земельної ділянки під номером 258, яка відображена  на схемі розташування земельних ділянок та на яку видано державний акт на право власності на земельну ділянку.
Листом від 26.05.2025 року Головне управління Держгеокадастру підтвердило, що ОСОБА_1 було видано Державний кат на право приватної власності на землю площею 0,06 га для садівництва  серії ІV-ВЛ №008947, який зареєстровано за № 368 18.01.2001 року у Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю по Піддубцівській сільській раді Луцького району (надіслано копію Державного акту та витяг з Книги реєстрації).
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , суду пояснив, що орієнтовно в один проміжок часу на масиві садового товариства «Гаразджа» були надані земельні ділянки та люди приступили до обробітку та виготовлення відповідних документів. Вказував, що йому було надано земельна ділянка під номером АДРЕСА_1 , в подальшому він ще отримав земельну ділянку під номером АДРЕСА_2 , і в подальшому оформив на ці земельні ділянки єдиний Державний акт. Вказував, що його суміжним землекористувачем, та особою, яка погоджувала межі була ОСОБА_7 , вона володіла земельною ділянкою під номером АДРЕСА_3 він її знав особисто  як сусідку по дачі..
З оглянутого в судовому засіданні Державного акту на право власності на земельну ділянку ІІІ-ВЛ № 012159, що виданий 24.09.1998 року Піддубцівською сільською радою народних депутатів вбачається, що суміжним землекористувачем зазначено ОСОБА_8 .
Відображення в Державному акті ОСОБА_6 меж земельної ділянки суміжного землекористувача ОСОБА_8 , відповідає місцю розташування земельної про яку вказує позивач,  як її власника. 
З врахуванням пояснень позивача, дослідженого Технічного звіту по видачі Державного акту ОСОБА_1 , показів допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_6 та оглянутого його державного акту та технічної документації, колегія суддів приходить до висновку, що позивач на відповідній правовій підстав була власником 0,06 га земельної ділянки , яка в подальшому без її вилучення була надана ОСОБА_3 . 
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 911/2701/17 (провадження № 12-258гс18) вказано, що частиною п`ятою статті 116 ЗК України унормовано, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Земельні ділянки формуються як об`єкти цивільних прав: власності, постійного користування, оренди відповідно до закону, і припинення прав щодо цих об`єктів також має відбуватись виключно у відповідності до закону».
Враховуючи зазначене, апеляційний суд доходить висновку, що позов  ОСОБА_1 є підставним, оскільки земельна ділянка, яка належала позивачу не була вилучена у неї у встановленому законом порядку, а тому не могла бути передана відповідачу.
Однак, під час розгляду справи в суді першої інстанції 29 липня 2024 року представником позивача було подано заяву про застосування строку позовної давності.
У справі, що переглядається встановлено, що позивач  30.10.2020 року звернулась до суду з позовною заявою про  скасувати рішення Піддубцівської сільської ради від 20.09.2011 №6/6.10 « Про передачу земельних ділянок громадянам у власність» та визнати недійсним Державний акт серії ЯМ № 447894, виданий 04.01.2012 ОСОБА_3 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 0722885000:02:001:3918 та державної реєстрації спірної земельної ділянки.
У приватному праві не передбачалося нікчемності для оспорюваного державного акту про право власності на землю. Заявляти вимогу про визнання недійсним державного акту про право власності на землю може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею державного акту про право власності на землю. Тобто, оспорювання акту відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання акту).
За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим.
У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються:
(а) прямо (стаття 268 ЦК України). Серед переліку вимог, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 ЦК України), відсутня вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю;
(б) опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Зокрема, у пункті 96 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову.
Вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю є «вимогою» у розумінні статей 256, 268 ЦК України. З урахуванням того, що оспорювання акту відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності акту, то на таку вимогу має поширюватися позовна давність. Тобто сутність вимоги про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не виключає застосування до неї позовної давності. По своїй суті вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на землю не може бути кваліфікована як негаторний позов.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), №  6610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 925/756/19 (провадження № 12-40гс20) зроблено висновок, що «строк, у межах якого пред`являється позов як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), ЦК України визначено як позовна давність (стаття 256 цього Кодексу). Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), перебіг якої відповідно до частини першої статті 261 цього ж Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, перебіг позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше».
У справі, що переглядається представник сторони відповідача просив застосувати наслідки спливу позовної давності - відмовити у задоволенні позову на підставі статті 267 ЦК України, оскільки  у позивача виникло право власності ще у 2001 році, оспорюваний державний акт та рішення  видані у 2011 році, а з позовом позивач звернулась лише у 2020 році.
Враховуючи зазначене, як власник земельної ділянки позивач повинна була знати про порушене своє право ще у 2011 році.
Звертаючись до суду у 2020 році з позовом про визнання оспорюваного державного акту та рішення недійсним та скасування державної реєстрації, позивач не обґрунтувала та не посилалась на наявність поважних причин пропуску позовної давності.
За таких обставин, у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку, скасування рішення Піддубцівської сільської ради №6/6.10 від 20.09.2011 року «Про передачу земельних ділянок громадянам у власність», скасування запису про реєстрацію права власності на земельну ділянку необхідно відмовити, з підстав пропуску ОСОБА_1 позовної давності та не заявлення клопотання про його поновлення, з обґрунтуванням поважності причин такого пропуску.
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки  рішення суду першої інстанції, в частині мотивів відмови у задоволенні  позовних вимог, постановлено з порушенням норм матеріального права, то це є підставою для зміни рішення, в частині відмови в позові, з інших причин, а саме у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

                                                     У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 березня 2025 року в даній справі змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: