РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 567/1223/24
Провадження № 22-ц/4815/871/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.
секретар судового засідання – Маринич В. В.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Іващенко Ірини Ігорівни на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 27 березня 2025 року у складі судді Назарука В. А., ухвалене в м. Острог Рівненської області о 08 годині 46 хвилин, повний текст рішення складено 04 квітня 2025 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною власністю подружжя, припинення права спільної сумісної власності подружжя та виділення його у власність відповідача, стягнення грошової компенсації за частину майна. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 23.08.2013 по 07.08.2023 перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 та в період шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 , вартість якої згідно звіту про незалежну оцінку нерухомого майна становить 534500 грн. Посилаючись на те, що майно, набуте чоловіком і жінкою під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і їх частки є рівними, зазначаючи про те, що вона з колишнім чоловіком не можуть дійти згоди щодо розподілу майна, просила суд визнати зазначену квартиру спільною сумісною власністю подружжя, припинити їх право спільної сумісної власності на квартиру та стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію за 1/2 частку квартири в розмірі 267250 грн..

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 27 березня 2025 року вказаний позов задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . В іншій частині в задоволені позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 890 грн. 83 коп. витрат на сплату судового збору.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог вмотивоване передбаченою ст. 60 СК України презумпцією спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, та обґрунтоване достатніми, належними і достовірними доказами придбання квартири АДРЕСА_1 сторонами у період шлюбу.

Рішення суду першої інстанції в частині відхилених позовних вимог вмотивоване положеннями ч. 2 ст. 183 ЦК України, яка передбачає обов`язок співвласника, який бажає отримати компенсацію вартості своєї  частки у спільному майні, довести, що виділ у натурі частки зі спільної квартири не допускається або є неможливим, та обґрунтоване відсутністю доказів зазначеного. Судом також враховано, що наданий позивачкою Звіт про незалежну оцінку нерухомого майна, виконану суб`єктом оціночної діяльності ПП «Оцінка», не можна вважати належним доказом вимог позивачки в цій частині, оскільки він виконаний не в цілях вирішення даного спору, а з метою визначення ринкової вартості для цілей нарахування і сплати обов`язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства при подачі позовної заяви до суду (для сплати судового збору), а також він не містить відомостей про те, що суб`єкт оціночної діяльності попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Вважаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_1 – адвокат Іващенко Ірина Ігорівна оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок місцевого суду про відсутність підстав для стягнення компенсації вартості частки її довірительки в спільному з позивачем майні та пояснює, що спірна квартира не підлягає поділу, прибудувавши окремий вхід, кухню, санвузол. Зауважує, що якщо особа просить припинити не право власності іншого співвласника на частку з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію, то на ці відносини поширюються норми ч. 2 ст. 364 ЦК України, яка дозволяє співвласнику, частку якого неможливо виділити в натурі, отримати від інших співвласників грошову або іншу матеріальну компенсацію. Наголошує на тому, що Звіт про незалежну оцінку нерухомого майна, виконаний суб`єктом оціночної діяльності ПП «Оцінка», є належним доказом у справі, і за його даними вартість частини спірної квартири становить 267 250,00 грн. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення вартості частки у спільній власності подружжя та в цій частині позовні вимоги задовольнити, а також вирішити питання судових витрат.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що а рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 07.08.2023 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. З цього рішення вбачається, що цей шлюб було укладено 23.08.2013 та зареєстровано виконавчим комітетом Сатиївської сільської ради Дубенського району Рівненської області.

Частиною 1 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Оскільки учасниками справи не подано суду свідоцтво про шлюб, однак ними визнається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, то при вирішення справи суд, відповідно до ч.1 ст.82 СК України, виходить з того, що шлюб між ними було укладено 23.08.2013.

З договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Рівненської області Бернацькою І.М. вбачається, що за цим договором 18.06.2020 ОСОБА_3 і ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 . При цьому, договір було укладено за згодою чоловіка покупця ОСОБА_2 (п.14 договору).
За цим договором вартість квартири становила 278660 грн.

Згідно із ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
В той же час стаття 57 СК України визначає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 

Аналіз зазначених норм, вказує на те, що придбане майно особами під час їх шлюбу презюмується  його належністю дружині та чоловікові в рівних частках, якщо інше не буде доведено в судовому порядку (ч.1 ст.57 СК України). Тобто, у випадку наявності спору між подружжям щодо належності майна на праві особистої власності, придбаного під час шлюбу, тягар доведеності такого факту покладається на сторону, яка не визнає факту його належності подружжю.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання вказаної квартири спільною сумісною власністю сторін ними не оскаржується, а тому в цій частині у відповідності до вимог ч. 1. ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.

Позивачкою оскаржено рішення суду першої інстанції в частині припинення права спільної сумісної власності подружжя та виділення його у власність відповідача, стягнення грошової компенсації за частину майна.

Частиною третьою ст. 370 ЦК України визначено, що виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Частиною першою зазначеної статті визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч.2 ст.183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.2, 4, 5 ст.71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч.2 ст.365 ЦК України).

Відповідно до технічного паспорта на зазначену квартиру (виготовлений КП «Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації» реєстровий номер 4-174-174, станом на 22.04.1994 і містить дані про співвласника ОСОБА_5 , який не був стороною договору купівлі-продажу від 18.06.2020), ОСОБА_1 придбала квартиру, яка складається з коридору площею 5,6 кв.м., вбиральні площею 2,7 кв.м., кухні площею 6,4 кв., кімнати площею 17,2 кв., кімнати площею 11,1 кв.м. та вбудованої шафи, площею 1,9 кв.м., а також обладнаної балконом площею 3,1 кв.м.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 вказано, що «Визначений у частині четвертій статті 71 СК України принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України, треба застосовувати до правовідносин, які виникають у разі звернення одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права власності іншого з подружжя (відповідача) на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. З метою гарантування виплати компенсації вартості частки, на яку апелянт просить припинити право власності відповідача, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає засадам справедливості, розумності та добросовісності (стаття 7 СК України), бо відповідач надає згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи гарантоване грошове відшкодування.
Якщо апелянт просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, то на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення частини другої статті 364 ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.»

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті З ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

Інакше кажучи, вимога апелянта про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15- ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає.

Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. 

За змістом частини четвертої статті 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом частини другої статті 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки у неподільній речі. 
Аналогічні висновки висловлені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 24 березня 2021 року у справі № 501/2211/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від лютого 2020 року у справі №235/5146/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц і від 9 червня 2021 року у справі № 760/789/19.

Виходячи з вищенаведеного, вимоги апелянта про поділ майна, що належить їм з відповідачем на праві спільної сумісної власності, шляхом виділення у власність ОСОБА_2 частку ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на майно та стягнення з нього компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на квартиру у сумі, що становить 267 250, 00 грн., є обґрунтованими.

Як вбачається із Звіту про незалежну оцінку нерухомого майна, виконаного ПП «Оцінка», ринкова вартість двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 станом на 17.04.2024 року складає 534 500,00 грн у тому числі вартість 1/2 частки становить 267 250,00 грн..

Критична оцінка вказаного Звіту судом першої інстанції як неналежного доказу у справі на думку апеляційного суду є помилковою.

Так, правові засади здійснення оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності в Україні, її державного та громадського регулювання, забезпечення створення системи незалежної оцінки майна з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки майна, майнових прав та використання її результатів визначені Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».
Згідно з ч. 4 ст. 3 цього Закону процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Статтею 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» передбачена відповідальність оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, частиною другою якої визначено, що оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.
Відтак, чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків.

Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності.
Такі правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18).

У Звіті про оцінку майна від 17.04.2024 року, складеного ПП «Оцінка», зазначена мета оцінки та вид вартості, що визначався: для визначення ринкової вартості об`єкта оцінки для сплати судового збору. Разом із цим, із заяви оцінювача, викладеної у Звіті про оцінку майна від 17.04.2024 року, складеного ПП «Оцінка», вбачається, що оцінювач, який підписав даний звіт засвідчив, що факти, викладені у звіті, вірні та відповідають дійсності: все, про що говориться в даному Звіті, є достовірним та компетентним; здійснена оцінка базується на об`єктивних даних: оцінювач не має особистої майнової зацікавленості.
Оціночні роботи по цьому звіту виконав оцінювач ОСОБА_6 , який має кваліфікацію оцінювача, підтверджену Кваліфікаційним свідоцтвом оцінювача від 14.03.2005 року № МФ 3567, виданим Фондом державного майна України спільно з Міжнароднім інститутом бізнесу, посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача від 14.02.2024 року МФ8705-ПК, виданого Фондом        державного майна України спільно з Колективним підприємством «Інформаційно-консультаційний центр Українського товариства оцінювачів». Оцінювач, який виконав звіт, працює у складі суб`єкта оціночної діяльності, який має Сертифікат.

В постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/650/13-ц (провадження № 61-1186св17) вказано, що на експерта покладаються інші функції та його висновки не тотожні відповідним висновкам оцінювача, складеним в рамках проведення оцінки нерухомого майна суб`єктом оціночної діяльності – суб`єктом господарювання. Об`єктивність і достовірність звітів і висновків оцінювача не визначається його попередженням про кримінальну відповідальність. Об`єктивність оцінки майна та здійснення її  відповідно до вимог чинного законодавства як обов`язок оцінювача передбачені Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» без застережень про  повідомлення його про відповідальність, а ,отже, відсутні підстави стверджувати про необ`єктивність оцінювача через те, що він не був повідомлений про відповідальність. 

Згідно сі. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на наведене, визначення дійсної (ринкової) вартості спірного майна – квартири за адресою: АДРЕСА_2 – необхідно проводити саме на підставі Звіту про оцінку майна від 17.04.2024 року, складеного ПП «Оцінка».

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що дійсна (ринкова) вартість спірного нерухомого майна, що підлягає поділу, становить 534 500,00 грн., а тому позивачці належить половина вказаної суми у якості компенсації за її 1/2 частку, тобто 267 250, 00 грн.. 

Оцінюючи встановлені обставини справи у сукупності і взаємозв`язку з нормами, що їх регулюють та судовою практикою Верховного Суду у спірних правовідносинах, апеляційний суд приходить до переконання про обґрунтованість вимог ОСОБА_1 про припинення права спільної сумісної власності подружжя на квартиру, виділення у власність відповідача спільного майна та стягнення грошової компенсації за її частину квартири, з огляду на що позовні вимоги підлягають до задоволення повністю із скасуванням рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині. 

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового  рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Як вбачається із матеріалів справи, за подання до суду позовної заяви ОСОБА_1 сплачено 2 672,50 грн. відповідно до платіжної інструкції від 04.07.2024р. (а.с. 5), а за подання апеляційної скарги – 4 008,75 грн. відповідно до платіжної інструкції від 28.04.2025р., що загально складає 6 681,25 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Іващенко Ірини Ігорівни задовольнити.

Рішення Острозького районного суду Рівненської області від 27 березня 2025 року в частині припинення права спільної сумісної власності подружжя та виділення його у власність відповідача, стягнення грошової компенсації за частину майна скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної сумісної власності подружжя, виділення у власність відповідача спільного майна та стягнення грошової компенсації за частину майна задовольнити.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Виділити у власність ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки в спільному майні в розмірі 267 250 (двісті шістдесят сім тисяч двісті п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в сумі 6 681 (шість тисяч шістсот вісімдесят одна) гривня 25 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 серпня 2025 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.
Судді:                                                                Хилевич С. В.
                                               Шимків С. С.