ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 р.	Справа № 440/4984/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,
Суддів: Ральченка І.М. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Кіт Т.Р.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2023, головуючий суддя І інстанції: С.С. Бойко, повний текст складено 18.12.25 по справі № 440/4984/23
          за позовом                               ОСОБА_1  
          до                              Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1  
          про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової  винагороди відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 р. № 168, у розрахунку 100000 грн на місяць пропорційно часу його безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стимулювання зазначених заходів за серпень 2022 року, вересень 2022 року, листопад 2022 року та січень 2023 року; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28 лютого 2022 року №168, у розрахунку 100000 грн на місяць пропорційно часу його безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стимулювання зазначених заходів за серпень 2022 року, вересень 2022 року, листопад 2022 року та січень 2023 року.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2023 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1  відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції  норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2023 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що суд  першої  інстанції  жодним  чином  не  оцінив  докази  участі позивача  у  здійсненні  заходів  із  забезпечення  національної  безпеки  і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в межах Сумської  області,  а  саме  не  надав  жодної  оцінки  довідці №12/1-346 від 05.01.2023. Вказує, що із  розрахункових  листів  позивача вбачається, що йому нараховувалось  та  виплачувалось грошове забезпечення за військову службу : посада 8 ІПС 3 кат – оператор(н/ш) відділ прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Звертає увагу, що наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №75  від  25.04.2022  затверджено  Перелік  територіальних  громад,  які розташовані  в  районі  проведення  воєнних  (бойових)  дій  або  які  перебувають  в тимчасовій  окупації,  оточенні  (блокуванні)  станом  на  10  грудня  2022  року, відповідно  до  якого  Середино-Будська  міська  територіальна  громада Шосткинського району Сумської області входила до переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні). Таким  чином,  позивач  виконував  бойові  завдання  на  території  Середино-Будської територіальної  громади  Сумської  області  та  виконував  завдання  по  забезпеченню здійснення заходів з національної безпеки і оборони. Стверджує, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що позивач, починаючи із квітня 2022 року по січень 2023 року  виконував одні й ті ж бойові завдання в одних і тих же районах їй здійснення. Проте,  за  квітень,  травень,  червень,  липень,  жовтень,  грудень  2022  року відповідач виплачував позивачу додаткову винагороду - до 100 000 гривень в  розрахунку  на  місяць  пропорційно  часу  участі  у  діях  та  заходах, визначених  п.1  Постанови  №168,  а  за  серпень,  вересень,  листопад  2022 року  та  січень  2023  року  з  невідомих  причин  не  виплачував,  що підтверджується розрахунковими листами позивача. Зауважує, що відповідно до Положення№ 533 діяльність Адміністрації Державної прикордонної  служби  України  у  віднесених  до  її  компетенції  питань,  у  тому  числі питань,  які  стосуються  виплати  грошового  забезпечення  військовослужбовцям, спрямовує  та  координує  Міністр  внутрішніх  справ,  що  повністю  узгоджується  зі змістом статті 9 Закону №2011-ХІІ, пунктом 3 Постанови №704 та Інструкцією №558. Водночас,  наказ від 30.07.2022 №392-АГ виданий  Адміністрацією  Державної прикордонної служби України без погодження з Міністром внутрішніх справ. 
Військова частина НОМЕР_1 подала до суду відзив на апеляційну скаргу позивача, вважає доводи та обґрунтування апеляційної скарги помилковими та безпідставними, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2023 без змін. Зазначає, що позивачем в спірний період безпосередня участь у бойових  діях  або  забезпеченні  здійснення  заходів  з  національної  безпеки  і  оборони відсічі і стримуванні збройної агресії, безпосередньо в районах у період здійснення зазначених  заходів  не  здійснювалась,  відповідно  правових  підстав  як  для опрацювання  рапорту  (донесення)  командиром  підрозділу  (групи)  про  участь позивача  у  бойових  діях,  у  виконанні  бойових  (спеціальних)  завдань,  так  і  наказів командування НОМЕР_2 прикордонного загону про виплату додаткової винагороди в розмірі 70000 гривень, не вбачається. Отримання  додаткової  винагороди  в  збільшеному  до  100000  грн розмірі  не  є безумовним правом військовослужбовця, а залежить від безпосередньої участі такого військовослужбовця  в  бойових  діях  або  забезпеченні  здійснення  заходів  з національної  безпеки  і  оборони.  Аналогічно,  як  і  факт  перебування військовослужбовця  у  районах  ведення  бойових  дій  не  надає  право  на  отримання збільшеної додаткової винагороди. Зауважує, що позивач  не  тільки  не  надав  будь-яких  доказів  своєї безпосередньої участі в бойових діях, а й не повідомив суд першої інстанції про конкретні бойові завдання, які нібито виконував позивач.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2024 рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2023 по справі № 440/4984/23 скасовано. Прийнято постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, відповідно до постанови Кабінету міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 р.  № 168, у розрахунку 100000 грн на місяць пропорційно часу його безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стимулювання зазначених заходів за серпень 2022 року, вересень 2022 року, листопад 2022 року та січень 2023 року, з урахуванням виплачених сум додаткової винагороди за цей період. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (ВЧ НОМЕР_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, відповідно до постанови Кабінету міністрів України "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" від 28.02.2022 р. № 168, у розрахунку 100000 грн на місяць пропорційно часу його безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стимулювання зазначених заходів за серпень 2022 року, вересень 2022 року, листопад 2022 року та січень 2023 року, з урахуванням виплачених сум додаткової винагороди за цей період. В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.
На зазначену постанову Військова частина НОМЕР_1 подала касаційну скаргу.
Постановою Верховного Суду від 05.06.2025 касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково. Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2024 у справі №440/4984/23 скасовано. Справу №440/4984/23 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції - Другого апеляційного адміністративного суду.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Другого апеляційного адміністративного суду від 20.06.2025 по справі № 440/4984/23 визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Подобайло З.Г., судді Ральченко І.М., Чалий І.С.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2025 прийнято до свого провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2023 по справі №440/4984/23 та призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду.
Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги позивача, просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 08.03.2022 проходить військову службу у НОМЕР_3 прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_1 ).
Згідно з розрахунковими листами позивача у квітні-липні, жовтні та грудні 2022 року позивачу виплачено додаткову винагороду до 100 000 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у бойових діях та заходах, визначених у пункті 1 Постанови №168.
Разом з тим, за серпень, вересень, листопад 2022 року та січень 2023 року позивачу не виплачено додаткову винагороду до 100 000 грн у розрахунку на місяць.
Вважаючи своє право на отримання додаткової винагороди порушеним, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що будь-яких доказів участі у бойових (спеціальних) завданнях із переліку, встановленого пунктами 2 наказів Адміністрації Державної прикордонної служби України №392-АГ від 30.07.2022 та №628-АГ від 09.12.2022, у період служби за серпень, вересень, листопад 2022 року та січень 2023 року, позивач суду не надав, про виконання таких завдань не повідомив.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом частини першої статті 6, частини першої статті 14 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, до особового складу якої входять військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України.
Згідно зі статтею 16 цього Закону умови грошового забезпечення військовослужбовців та оплати праці працівників Державної прикордонної служби України визначаються законодавством.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», дія якого, в силу приписів пункту 1 частини першої статті 3 цього Закону, поширюється в тому числі на військовослужбовців правоохоронних органів спеціального призначення, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
У частині другій статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» установлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з абзацами першим і другим частини четвертої статті 9 цього Закону грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та №69 «Про загальну мобілізацію» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
У пункті 1 цієї постанови Уряд установив, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім військовослужбовців строкової служби), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2022 року №793 в абзаці першому пункту 1 постанови №168 слова і цифри «додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень щомісячно» замінено словами і цифрами «додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць».
У решті зміст пункту 1 цієї постанови в частині, що стосується виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби, на час виникнення спірних правовідносин (з 27 вересня 2022 року до 31 грудня 2022 року) не змінювався.
Разом з цим, у постанові від 06 квітня 2023 року у зразковій справі №260/3564/22, яка набрала законної сили, Верховний Суд дійшов висновку, що зміст внесених постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2022 року №793 змін до постанови №168 у частині визначення розміру додаткової винагороди «до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць» замість «30000 гривень щомісячно» не свідчить про те, що такі зміни вплинули на розмір додаткової винагороди, адже за загальним правилом заробітна плата (грошове забезпечення) виплачується щомісячно за фактично відпрацьований час, тому визначена Урядом «пропорційність» із прив`язкою до місячного періоду фактично передбачає виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень на місяць за умови відпрацювання норми робочого часу відповідного місяця.
Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що установлена Постановою №168 додаткова винагорода в розмірі 30000 гривень на місяць є складовою грошового забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби, що виплачується їм на період дії воєнного стану та підлягає збільшенню до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу їх безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії під час перебування безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.
Водночас реалізація зазначених приписів Постанови №168 вимагала визначення порядку й умов виплати додаткової винагороди з метою установлення переліку бойових дій та заходів, передбачених абзацом першим пункту 1 цієї постанови, а також визначення документів, які підтверджують безпосередню участь військовослужбовця у таких діях і заходах, ураховуючи, що Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року №558, не урегульовувала цих питань.
Про необхідність визначення керівниками відповідних міністерств та державних органів порядку і умов виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених постановою Кабінету Міністрів України №168, вказано і в пункті 2-1 цієї постанови, доповненому згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2022 року №793.
30 липня 2022 року Адміністрація Держприкордонслужби, посилаючись на пункт 2-1 Постанови №168, видала наказ №392-/0/81-22-АГ «Про реалізацію вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168», який був уведений в дію з 01 серпня 2022 року (далі – Наказ №392).
Пункт 2 цього наказу визначав вичерпний перелік бойових дій і заходів, передбачених пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №168, виконання яких у відповідні дні давало військовослужбовцю Держприкордонслужби право на збільшення додаткової винагороди до 100000 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу його безпосередньої участі:
1) бойових завдань із ведення руху опору на тимчасово окупованій території України;
2) бойових завдань з пошуку, виявлення і знешкодження диверсійно-розвідувальних груп, незаконних збройних формувань (озброєних осіб), поєднаних з безпосереднім контактом з такими групами, формуваннями, особами;
3) бойових завдань у районах безпосереднього ведення бойових дій з виявлення та вогневого ураження повітряних цілей;
4) польотів у районах безпосереднього ведення бойових дій або ведення повітряного бою, а також заходів з виводу повітряних суден з-під удару противника з виконанням зльоту;
5) бойових (спеціальних) завдань у районах безпосереднього ведення бойових дій кораблями, катерами, суднами в морській, річковій акваторії, поєднаних з вогневим ураженням або безпосереднім зіткненням з противником;
6) бойових завдань з відбиття збройного нападу (безпосереднього вогневого ураження) на об`єкти, що охороняються, у тому числі бойові позиції, блокпости, контрольно-пропускні пункти, спостережні пункти, звільнення таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою, за умови безпосереднього зіткнення з противником або нанесення руйнувань чи пошкоджень цим об`єктам під час вогневого ураження;
7) бойових (спеціальних) завдань на лінії бойового зіткнення (в межах району виконання бойових (спеціальних) завдань органом (підрозділом, у тому числі зведеним) Держприкордонслужби оборони або наступу, контрнаступу, контратаки) під час перебування у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи, включеної до складу діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави;
8) бойових (спеціальних) завдань із всебічного забезпечення органів Держприкордонслужби або їх підрозділів (у тому числі зведених), які виконують завдання у складі діючих угруповань військ (сил) Сил оборони держави безпосередньо в районі ведення бойових дій згідно бойовим розпорядженням, поєднане з вогневим ураженням або безпосереднім зіткненням з противником.
У пункті 4 Наказу №392 установлено, що підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях або заходах, передбачених пунктом 2 цього наказу, здійснюється на підставі сукупності наявної інформації у таких документах:
1) бойового наказу (бойового розпорядження);
2) журналу бойових дій (службово-бойових дій, вахтового, навігаційно-вахтового, навігаційного журналу), журналу ведення оперативної обстановки, бойового донесення (підсумкового, термінового, позатермінового) або постової відомості (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад);
3) рапорту (донесення) начальника (командира) підрозділу (тимчасово створеної групи військовослужбовців, зведеного загону, катерів і кораблів Морської охорони, екіпажу літака, вертольоту тощо) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань, із зазначенням військових звань, прізвищ, імен та по батькові, а також кількості днів участі військовослужбовців у таких діях та заходах.
Згідно з пунктом 5 Наказу №392 для військовослужбовців, відряджених до органів військового управління Держприкордонслужби, окрім документів, зазначених у пункті 4 цього наказу, безпосередня участь у бойових діях або заходах, передбачених пунктом 2 цього наказу, додатково підтверджується довідкою за формою, наведеною у додатку 1 до цього наказу, що видається начальником органу Держприкордонслужби, який веде (вів) бойові дії та до якого для виконання завдань відряджені військовослужбовці, із зазначенням періоду (кількості днів) такої участі (абзац перший пункту 5 наказу).
Для військовослужбовців Держприкордонслужби, які відряджені до органів військового управління (штабів угрупувань військ (сил) або штабів тактичних груп), включених до складу діючих угрупувань військ (сил) Сил оборони держави, у підпорядкування яких вони передані, безпосередня участь у бойових діях або заходах, передбачених пунктом 2 цього наказу, підтверджується довідкою, виданою керівником відповідного органу військового управління, з відображенням у ній термінів безпосередньої участі у бойових діях або заходах кожного військовослужбовця (абзац другий пункту 5 наказу).
У довідках, передбачених цих пунктом, обов`язково мають зазначатися відомості про підтверджуючі документи, передбачені пунктом 4 цього наказу (абзац третій пункту 5 наказу).
Відповідно до пункту 10 Наказу №392 облік військовослужбовців, які беруть безпосередню участь в бойових діях або заходах, передбачених пунктом 2 цього наказу та підготовку проєкту наказу про виплату додаткової винагороди, передбаченої пунктом 1 цього наказу, в органах Держприкордонслужби покладено на штаб органу, а у випадку відсутності штабу – на підрозділ (посадову особу), який веде облік бойових дій.
Надання військовослужбовцям довідок про участь у зазначених заходах здійснює підрозділ, який веде облік особового складу.
Відповідно до пункту 11 Наказу №392 склад органів і підрозділів Держприкордонслужби, які беруть (брали) участь у бойових діях або заходах у відповідних районах ведення бойових дій, визначаються щомісячно наказом Адміністрації Держприкордонслужби відповідно до рішень (наказів, директив, розпоряджень) Головнокомандувача Збройних Сил України (абзац перший пункту 11 наказу).
Інформація про військовослужбовців, відряджених з інших органів та підрозділів Держприкордонслужби, дні їх безпосередньої участі у бойових діях або заходах, передбачених пунктом 2 цього наказу, подаються начальниками органів Держприкордонслужби (органів військового управління (штабів угрупування військ (сил) або штабів тактичних груп), включених до складу діючих угрупувань військ (сил) Сил оборони держави, до 5 числа щомісячно (у поточному місяці за попередній) в органи, в яких ці військовослужбовці проходять службу, за формою, наведеною у додатку 2 до цього наказу (абзац другий пункту 11 наказу).
Згідно з пунктом 12 Наказу №392 виплата військовослужбовцям додаткової винагороди здійснюється щомісяця (у поточному місяці за попередній) на підставі наказів начальника (командира) органу Держприкордонслужби, а начальникам (командирам) органів Держприкордонслужби – на підставі наказів вищих начальників (командирів).
До наказу про виплату додаткової винагороди, виходячи з розміру до 100 тисяч гривень на місяць, в обов`язковому порядку додаються узагальнені дані, отримані з документів, передбачених пунктами 4-6 цього наказу.
З 01 грудня 2022 року був уведений в дію наказ Адміністрації Держприкордонслужби від 09 грудня 2022 року №628/0/81-22-АГ «Про реалізацію вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168» (далі – Наказ №628).
Цей наказ дещо змінив перелік бойових дій і заходів, передбачених пунктом 1 Постанови №168, проте залишився незмінним перелік документів для підтвердження безпосередньої участі військовослужбовців, у тому числі відряджених, у таких бойових діях або заходах.
Згідно з пунктом 3 Наказу №628 документами, що підтверджують безпосередньою участь військовослужбовців у бойових діях або заходах, є:
1) бойовий наказ (бойове розпорядження);
2) журнал бойових дій (службово-бойових дій, вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал), журнал ведення оперативної обстановки, бойове донесення або постова відомість під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад чи копії або витяги з них;
3) рапорт (донесення) начальника (командира) підрозділу (групи, загону, екіпажу) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань, із зазначенням військового звання, прізвища, власного імені та по батькові (за наявності), а також кількості днів участі військовослужбовців у таких діях або заходах.
Верховний Суд у постанові від 21 грудня 2023 року у справі №200/193/23 сформував висновок щодо питання застосування зазначених наказів у контексті визначення порядку та умов виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, передбаченої Постановою №168.
У вказаній постанові, серед іншого, Верховний Суд зазначив, що у спірний період виключно зазначені накази Адміністрації Держприкордонслужби визначали механізм реалізації постанови Кабінету Міністрів України №168 щодо виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Держприкордонслужби під час дії воєнного стану, адже наказ Міністерства внутрішніх справ України від 26 січня 2023 року №36 «Про затвердження Порядку та умов виплати на період дії воєнного стану додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України» (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 31 січня 2023 року за №196/39252) набрав чинності з дня його офіційного опублікування та застосовувався з 01 лютого 2023 року, тобто не підлягав ретроспективному застосуванню до спірних правовідносин.
Окрім того, документування (фіксація) у спірний період органами Держприкордонслужби безпосередньої участі військовослужбовців у бойових діях і заходах та фактична виплата їм додаткової винагороди до 100 000 гривень відповідно до приписів наказів Адміністрації Держприкордонслужби №392 та №628 унеможливлює застосування іншого механізму реалізації постанови Кабінету Міністрів України №168 до правовідносин, що вже відбулися.
За відсутності цих відомчих нормативно-правових актів не здійснювався би облік особового складу, який мав право на збільшену додаткову винагороду, що призвело б до невиплати цієї частини грошового забезпечення військовослужбовцям.
З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку про те, що застосуванню для визначення порядку та умов виплати додаткової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168, у спірний період підлягають накази Адміністрації Держприкордонслужби №392 та №628.
Таким чином, для виплати військовослужбовцям додаткової винагороди у збільшеному до 100 000,00 грн розмірі їхня безпосередня участь у бойових діях і заходах повинна бути підтверджена документально, про що свідчить зміст наказів Адміністрації Держприкордонслужби №392 та №628.
Документальне підтвердження такої участі здійснюється на підставі сукупності наявної інформації у таких документах: 1) бойовому наказі (бойовому розпорядженні); 2) журналі бойових дій (службово-бойових дій, вахтовому, навігаційно-вахтовому, навігаційному журналі), журналі ведення оперативної обстановки, бойовому донесенні (підсумковому, терміновому, позатерміновому) або постовій відомості (під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад; 3) рапорті (донесенні) начальника (командира) підрозділу (тимчасово створеної групи військовослужбовців, зведеного загону, катерів і кораблів Морської охорони, екіпажу літака, вертольоту тощо) про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях, у виконанні бойових (спеціальних) завдань, із зазначенням військових звань, прізвищ, імен та по батькові, а також кількості днів участі військовослужбовців у таких діях та заходах.
При цьому, перебування військовослужбовця в районі ведення бойових дій само по собі не є достатньою підставою для виплати додаткової винагороди у розмірі до 100 000,00 грн на місяць, передбаченою Постановою № 168. 
Ключовою умовою для здійснення виплати такої додаткової винагороди є виконання військовослужбовцем спеціальних бойових завдань та заходів, які, у розумінні Постанови №168, означають «безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії в період здійснення зазначених заходів» та підтвердження цих обставин указаними документами.
Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05.12.2024 у справі №360/325/23, від 22.05.2025 у справі №360/598/23.
Скасовуючи постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 13.02.2024 по даній справі та направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд зауважив, що висновок суду апеляційної інстанції про підтвердження матеріалами справи виконання ОСОБА_1 бойових завдань за весь спірний період є передчасним і таким, що ґрунтується на неповністю установлених обставинах справи, які у своїй сукупності не дають достатніх підстав для належної оцінки правомірності оскаржуваної бездіяльності відповідача.
Верховний Суд звернув увагу, що для вирішення питання наявності/відсутності ознак протиправності у діях відповідача щодо позивача необхідно з`ясувати, які завдання виконував ОСОБА_1 протягом усього спірного періоду та де проходив службу у цей час.
У контексті викладеного Верховний Суд вказав, що у додаткових поясненнях від 13.11.2023, наданих відповідачем до суду першої інстанції, зазначено, що окремі підрозділи НОМЕР_2 прикордонного загону (в тому числі і відділ прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 ») передані в оперативне підпорядкування ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто вся інформація про завдання та функції, які виконував позивач протягом спірного періоду знаходиться у ІНФОРМАЦІЯ_4 .
          Проте, суди попередніх інстанцій залишили указане поза увагою та не вчинили дій для витребування необхідної інформації та з`ясування усіх обставин справи.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2025 прийнято до свого провадження адміністративну справу №440/4984/23 та витребувано у Військової частини НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_5 (військової частини НОМЕР_4 ) належним чином завірені копії:
- документів, якими підтверджується, які завдання виконував ОСОБА_1 протягом серпня 2022 року, вересня 2022 року, листопада 2022 року та січня 2023 року та де проходив службу у цей час;
- наказів про виплату збільшеної до 100 000 гривень додаткової винагороди ОСОБА_1 за серпень 2022 року, вересень 2022 року, листопад 2022 року та січень 2023 року;
- довідки про безпосередню участь ОСОБА_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України за серпень 2022 року, вересень 2022 року, листопад 2022 року та січень 2023 року із зазначенням кількості днів такої участі;
- документів, якими підтверджується участь ОСОБА_1 в бойових діях, виконанні бойового (спеціального) завдання або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії у період здійснення зазначених дій або заходів за серпень 2022 року, вересень 2022 року, листопад 2022 року та січень 2023 року, зокрема:
бойових наказів (бойового розпорядження);
журналу бойових дій або журналу ведення оперативної обстановки, або бойове донесення, або постова відомість;
рапорту (донесення) командира підрозділу (групи) про участь у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Військовою частиною НОМЕР_1 , на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, надано до суду додаткові пояснення по справі від 02.07.2025, в яких зазначено, що у спірні періоди ОСОБА_1 проходив військову службу  у  відділу  прикордонної  служби  « ІНФОРМАЦІЯ_2 »  (тип  Б),  де  виконував військові  обов`язки  служби,  що  визначені  посадовими  обов`язками  та  нормативно-правовими  актами  України,  що  регулюють  порядок  несення  військової  служби  в Державній  прикордонній  службі  України  (в тому числі Законами України Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про Державну прикордонну Службу України», «Про правовий режим воєнного стану», Інструкцією про службу прикордонних  нарядів  Державної  прикордонної  служби  України, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 19.10.2015 №1261), а саме: роботи у розташуванні підрозділу, тренування, охорона пункту постійної  дислокації  (ППД),  залучення  до  прикордонних  нарядів  з  охорони державного кордону, залучення до резервів чергових сил та засобів, тощо.
Військовою частиною НОМЕР_1 вказано, що у  її розпорядженні відсутнє  будь-яке  документальне  підтвердження  (бойові розпорядження,  рапорти  командирів  підрозділів,  відомості  з  журналів  бойових  дій) про  те,  що   ОСОБА_1 брав  участь  у  бойових  діях,  зокрема виконання  бойових  (спеціальних)  завдань  в  серпні  2022  року,  вересні  2022  року, листопаді 2022 року та січні 2023 року, на лінії бойового зіткнення, під з вогневим ураженням  або  безпосереднім  зіткненням  з  противником.
З долучених Військовою частиною НОМЕР_1 пояснень начальника НОМЕР_5 прикордонної застави НОМЕР_6 прикордонної комендатури НОМЕР_2 прикордонного загону майора ОСОБА_2 від 07.12.2023 вбачається, що ОСОБА_1 у серпні, вересні та листопаді 2022 року, та у січні 2023 року виконував обов`язки військової служби у складі прикордонних нарядів, визначених наказом МВС №1261 на ділянці відповідальності НОМЕР_7 прикордонної застави. Участь у бойових діях, зокрема виконання бойових (спеціальних) завдань на лінії бойового зіткнення, під вогневим ураженням або безпосереднім зіткненням з противником ОСОБА_1 не приймав. Виконував обов`язки військової служби на ділянці відповідальності ІНФОРМАЦІЯ_6 (з АДРЕСА_1 ) у складі прикордонних нарядів. Відповідно до вимог керівних документів та бойових розпоряджень вищого керівництва весь особовий склад прикордонної застави виконує спеціальні завдання, приймав та по сьогоднішній день приймає участь у стабілізаційних заходах.
Також, ІНФОРМАЦІЯ_4 , на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, надано до суду додаткові пояснення по справі від 02.07.2025, в яких зазначено, що у складі ІНФОРМАЦІЯ_4 позивач не перебував. Надати документи, які підтверджують його відрядження до військової частини НОМЕР_8 також немає можливості, так як, відповідно до Інструкції №582, вони знаходяться за місцем його служби - у військовій частині НОМЕР_1 , яка є їх володільцем. Бойові накази (розпорядження) видавалися стосовно підрозділу, в якому проходить службу позивач, а не стосовно позивача, дані накази (розпорядження) надати не є можливим, оскільки вони мають гриф з обмеженим доступом «Таємно». Довідка про безпосередню участь в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії стосовно позивача не видавалась. Оскільки ОСОБА_1 перебуває на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 , рапорти, які були опрацьовані керівництвом ІНФОРМАЦІЯ_4 (військова частина НОМЕР_8 ) - направлені встановленим порядком до військових частин, на фінансовому забезпеченні яких знаходяться військовослужбовці, для прийняття правового рішення в межах компетенції.
Отже, Військовою частиною НОМЕР_1 та ІНФОРМАЦІЯ_4 повідомлено суд про відсутність у їх розпорядженні будь-якого документального  підтвердження  (бойові розпорядження,  рапорти  командирів  підрозділів,  відомості  з  журналів  бойових  дій) про  те,  що   ОСОБА_1 брав безпосередню участь у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стимулювання зазначених заходів за серпень, вересень, листопад 2022 року та січень 2023 року.
Разом з тим, на підтвердження наявності права на отримання передбаченої Постановою №168 додаткової винагороди в розмірі 100 000,00 грн, позивач надав суду копії: довідки НОМЕР_9 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 05.01.2023 №12/1-346 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України; витягу з журналу бойових (службово-бойових) дій відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_7 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) №11 дск від 30.04.2022 том 1; витягу з журналу бойових дій ІНФОРМАЦІЯ_6 (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ) інв. №14 (гриф) від 31.12.2022.
Колегія суддів звертає увагу, що довідка НОМЕР_9 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 05.01.2023 №12/1-346 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України видавалась на виконання Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №413 від 20.08.2014, у зв`язку з чим не може бути підставою для нарахування і виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168.
Також, колегія суддів зауважує, що виконання заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, не підтверджується відомостями з витягу з журналу бойових (службово-бойових) дій відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_7 » (тип В) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) №11 дск від 30.04.2022 том 1 та витягу з журналу бойових дій ІНФОРМАЦІЯ_6 (з місцем дислокації АДРЕСА_1 ) інв. №14 (гриф) від 31.12.2022, оскільки в них зазначено лише про виконання службових обов`язків (виконання певних завдань) позивачем в певну кількість днів, а не виконання ним певних дій (бойового ураження, ведення бою тощо) з відсічі збройній агресії російської федерації відповідно до наказів Адміністрації Держприкордонслужби України №392 та №628.
Більш того, відповідно до наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 02.02.2023 №26 «Про визначення районів ведення воєнних (бойових) дій» з 01.01.2023 Сумська область виключена з переліку районів ведення воєнних (бойових) дій. 
З урахуванням викладеного, з 01.01.2023 відсутня обов`язкова умова для нарахування та виплати збільшеної додаткової винагороди - перебування в районі ведення бойових дій.
Дослідивши зміст наданих позивачем документів судом встановлено, що вони не підтверджують участь позивача у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, тобто, не є достатнім свідченням того, що військовослужбовець на підставі бойового наказу брав безпосередню участь у бойових діях або забезпечував здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.
Водночас, за твердженням відповідача, ОСОБА_1 виконував свої функціональні обов`язки та відповідно не виконував бойових завдань, пов`язаних з безпосередньою участю в бойових діях та/або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, під час перебування безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), що надає право на отримання збільшеної додаткової винагороди.   
Отже, відповідачем вказано про відсутність у нього таких доказів, а позивачем їх не надано.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі №814/1460/16, адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).
Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Даний висновок суду повністю корелюється із правовим висновком постанови Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі №520/2261/19, де вказано, що визначений ст.77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оціненими в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90 і 211 КАС України, суд констатує, що у ході розгляду справи відповідачем доведено дотримання у спірних відносинах вимог ч.2 ст.19 Конституції України та положень ч.2 ст.2 КАС України, оплата часу військової служби позивача у порядку постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року №168 проведена згідно з даними обліку, стосовно якого відсутні об`єктивні дані про неправдивість, недостовірність, спотворення, перекручення чи невідповідність справжнім обставинам фактичної дійсності.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 року у справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження №К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
Оскільки у ході розгляду справи не були підтверджені обставини порушення прав та інтересів позивача за рахунок неповної оплати часу служби у публічно-правових відносинах в частині призначення, обчислення і виплати додаткової винагороди у порядку постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 за спірний період, тому вимоги позову належить залишити без задоволення.
Колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі позивачем мотиви та доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм права та обставин справи і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права при постановленні спірного рішення.
Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.12.2023 по справі № 440/4984/23  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	З.Г. Подобайло	
Судді	(підпис)  (підпис) 	І.М. Ральченко    І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено  21.07.2025 року