ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 липня 2025 року                                                                      
м. Київ
справа № 205/2130/21
провадження № 61-6586св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Ганна Леонідівна, приватний виконавець Мосейко Анжела Геннадіївна,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Лебеденка Максима Борисовича, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року у складі колегії суддів: Халаджи О. В., Канурної О. Д., Космачевської Т. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Римська Анастасія Вікторівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Ганна Леонідівна, приватний виконавець Мосейко Анжела Геннадіївна, про витребування майна, визнання недійсним іпотечного договору, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та скасування державної реєстрації права власності,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
В березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просив:
- витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 склад літ. Х-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсним іпотечний договір від 14 грудня 2017 року, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А. В. за № 1631;
- визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г. Л. № 418 від 14 червня 2016 року вчинений шляхом звернення стягнення на нерухоме майно: склад літ. Х-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г. Л. № 47383070 від 18 червня 2019 року, яким здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на склад літ. Х-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора Комунального підприємства «Центр реєстрації» (далі - КП «Центр реєстрації») Широківського району Дніпропетровської області Луб Д. Г. № 33874991 від 15 лютого 2017 року, яким здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на склад літ. Х-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування вимог вказувала, що 15 лютого 2007 року згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бойченко Т. М., зареєстрованим в реєстрі за № 1063, ОСОБА_1 набув право власності на будівлі та споруди, що розміщені за адресою: АДРЕСА_1 .
26 грудня 2011 року право власності ОСОБА_1 зареєстровано Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації».
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2013 року у справі № 22ц-774/3239/2013 не встановлено підстав недійсності правочину, укладеного 15 лютого 2007 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича фірма «Блок» (далі - ТОВ «НВФ «Блок») та ОСОБА_1 .
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року у справі № 205/6879/15-ц визнано за ОСОБА_4 право власності на склад літ. Х-1 загальною площею 668,4 кв. м, рампу літ. Х загальною площею 29 кв. м та вартову літ. Ц загальною площею 20,1 кв. м. Вказане рішення скасовано постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2019 року.
До скасування вищевказаного заочного рішення суду на його підставі державним реєстратором КП «Центр реєстрації» Шестірянської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області Луб Д. Г. внесено запис про реєстрацію права власності на зазначені будівлі за ОСОБА_4 . Окрім того, 14 грудня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики, виконання умов якого забезпечено договором іпотеки об`єкта нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 . Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г. Л. 19 червня 2019 року вчинено виконавчий напис № 418 шляхом звернення стягнення на нерухоме майно: склад літ. Х-1 загальною площею 668,4 кв. м, рампу літ. Х загальною площею 29 кв. м та вартову літ. Ц загальною площею 20,1 кв. м. На підставі виконавчого напису відкрито виконавче провадження.
18 червня 2019 року, у день прийняття судом апеляційної інстанції постанови про скасування заочного рішення, на підставі якого зареєстровано право власності ОСОБА_4 , на підставі постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, виданої приватним виконавцем Мосейко А. Г., приватним нотаріусом Кохан Г. Л. зареєстровано право власності на вищезазначені будівлі за ОСОБА_2 .
У позові зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з метою незаконного заволодіння нерухомим майном уклали фіктивний договір іпотеки, не маючи права власності на вказану нерухомість.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська заочним рішенням від 20 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами порушення його права власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , оскільки до вчинення реєстрації права власності за ОСОБА_4 , укладення іпотечного договору, реєстрації права власності за ОСОБА_2 , власником будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно був не ОСОБА_1 , а ОСОБА_5 , право власності якого позивачем не оспорюється.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 17 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_6 , задовольнив.
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2022 року скасував.
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив.
Витребував з незаконного чужого володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 склад літ. Х-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнав недійсним іпотечний договір від 14 грудня 2017 року, який уклали ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А. В. за № 1631.
Визнав таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г. Л. № 418 від 14 червня 2019 року, вчинений шляхом звернення стягнення на нерухоме майно: склад літ. Х-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року у справі № 205/6879/15-ц та зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 лютого 2017 року за № 19032005.
Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г. Л. № 47383070 від 18 червня 2019 року, яким здійснено державну реєстрацію прав власності ОСОБА_2 на склад літ. Х-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державного реєстратора КП «Центр реєстрації» Шестірянської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області Луб Д. Г. № 33874991 від 15 лютого 2017 року, яким здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на склад літ. Х-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд виходив з того, що спірне майно вибуло із володіння ОСОБА_1 незаконно, оскільки після скасування ухвали суду першої інстанції від 30 січня 2012 року (справа № 22-ц-4796/12) про затвердження мирової угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , право власності на майно було за позивачем, проте цей запис ним зроблено не було, що не позбавляє його права власності.
З матеріалів справи встановлено, що право власності на спірне майно ОСОБА_3 набув не у встановлений законом порядку, право власності останнього спростовується постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2019 року в якій зазначено, що представлена суду копія договору про спільну діяльність, укладеного 17 березня 2008 року ОСОБА_4 та ТОВ «НВФ «Блок», не є підтвердженням наявності у позивача права власності на нерухоме майно - склад на АДРЕСА_1 , а також необхідність визнання на нього права власності в судовому порядку, без здійснення всіх необхідних дозвільних процедур.
Оскільки апеляційний суд дійшов до висновку про задоволення позову в частині витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , тому інші похідні вимоги також підлягали задоволенню.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги
У травні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Лебеденко М. Б., подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року, в якій просить оскаржене судове рішення скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Представник заявника зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини першої статті 330, частин першої, третьої, четвертої статті 334, пункту 2 частини першої статті 346, частин першої, другої, третьої статті 347, пунктів 1-3 частини першої статті 388 ЦК України, частини першої статті 13, частини третьої статті 49 ЦПК України у подібних правовідносинах.
Посилається на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 643/20455/14, від 27 вересня 2023 року у справі № 916/553/22, від 09 серпня 2023 року у справі № 910/9990/21, від 24 листопада 2023 року у справі № 757/56842/21.
Заявник вказує, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача за його волевиявленням.
Крім того, позивач не подавав заяву про зміну предмета спору, а тому суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, що суперечить нормам частини першої статті 13 ЦПК України.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У липні 2024 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Шпакової Т. С., до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Вказує, що з моменту набуття права власності на спірне майно ОСОБА_1 є єдиним доброчесним власником цього нерухомого майна. ОСОБА_3 не був власником нерухового майна, не мав законних підстав його відчужувати. Перереєстрація права власності з ОСОБА_4 до ОСОБА_2 була здійснена виключно з метою незаконного заволодіння майном ОСОБА_1 .
Сторони договору іпотеки та нотаріус були обізнані про відсутність у ОСОБА_4 права власності на об`єкт нерухомого майна, а тому ОСОБА_2 є недоброчесним стягувачем за виконавчим написом від 14 червня 2019 року.
Разом з тим, 10 грудня 2021 року ОСОБА_1 подано до суду заяву про доповнення позовних вимог, тому доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог є безпідставними.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 17 червня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Ленінського районного суду м. Дніпропетровська.
07 серпня 2024 року цивільна справа № 205/2130/21 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 26 грудня 2011 року за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на будівлі та споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , 28  листопада 2011 року на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області (т. 1 а. с. 49).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наданої позивачем, право власності на вищевказаний об`єкт нерухомості 08 лютого 2012 року зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі ухвали Хортицького районного суду м. Запоріжжя про визнання мирової угоди від 30 січня 2012 року (т. 1 а. с. 11-13).
Також з наданої приватним виконавцем Мосейко А. Г. інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, вбачається, що 13 лютого 2017 року державним реєстратором КП «Центр реєстрації» Шестірнянської сільської ради Широківського району Дніпропетровської області Луб Д. Г. на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року у справі № 205/6879/15-ц внесено запис про реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_4 ; 14 грудня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А. В. внесено запис про іпотеку спірного майна, іпотекодавець ОСОБА_3 , іпотекодержатель ОСОБА_2 ; 18 червня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округуКохан Г. Л. на підставі виданих 18 червня 2019 року приватним виконавцем Мосейко А. Г. постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та акта про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно (т. 1 а. с. 194-196).
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами. Юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до положень статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно зі статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, зокрема й на витребування цього майна від добросовісного набувача.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частин першої та третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. 
Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
Колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання про витребування майна з володіння іншої особи потрібно оцінювати наявність або відсутність добросовісності володільця нерухомого майна, на чому неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі                № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (пункт 58 постанови Великої Палати від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц).
Критеріями втручання у право на мирне володіння майном на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.
Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, пункт 100).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції встановив, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 лютого 2007 року укладеним ТОВ «НВФ «Блок» та ОСОБА_1 останній придбав спірну будівлю.
Згідно з витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 26 грудня 2011 року, відповідно до якого за ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на будівлі та споруди, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , 28 листопада 2011 року на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.
Хортицький районний суду м. Запоріжжя ухвалою від 30 січня 2012 року (справа    № 22-ц-4796/12) визнав мирову угоду, укладену ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , визнав за ОСОБА_5 право власності на об`єкти нерухомості, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці кадастровий номер 1210100000608650960036, яка на підставі договору оренди землі від 13 липня 2010 року знаходиться у користуванні відповідача: літ. А-1 - будівля майстерні, загальною площею 652,3 кв. м; літ. а - ґанок, загальною площею 3,5 кв. м; літ. а' - рамка, загальною площею 103,2 кв. м; літ. Б-1 - склад, загальною площею 201,3 кв. м; літ. В-1 - склад, загальною площею 97,8 кв. м; літ. Г-1 - гараж, загальною площею 46,4 кв. м; літ. Д-1 - склад, загальною площею 36,1 кв. м; літ. Е-1 - склад, загальною площею 23,2 кв. м; літ. Ж - склад (тимчасово), загальною площею 14,2 кв. м; літ. З - склад (тимчасово), загальною площею 96,5 кв. м; літ. И - склад (тимчасово), загальною площею 7,6 кв. м; літ. К - склад (тимчасово), загальною площею 74 кв. м; літ. М - склад (тимчасово), загальною площею 44,1 кв. м., літ. Н - вбиральня, загальною площею 4,9 кв. м; літ. О - навіс, загальною площею 14,1 кв. м; літ. У - навіс, загальною площею 45,7 кв. м; літ. Ф - навіс, загальною площею 19,2 кв. м; літ. Т - будівля (тимчасово), загальна площа 5,4 кв. м; літ. Х-1 - приміщення складу, загальною площею 638,1 кв. м; літ. Х - рампа, загальною площею 29 кв. м; літ. Ц - приміщення сторожки, загальною площею 20,1 кв. м; літ. Щ - навіс, загальною площею 13,8 кв. м.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наданої позивачем, право власності на вищевказаний об`єкт нерухомості 08 лютого 2012 року зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі ухвали Хортицького районного суду м. Запоріжжя про визнання мирової угоди від 30 січня 2012 року.
Апеляційний суд Запорізької області ухвалою від 27 листопада 2012 року за апеляційною скаргою ТОВ «НВФ «Блок» на ухвалу Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2012 року про визнання мирової угоди скасував, справу направив до суду першої інстанції для подальшого розгляду, тобто після скасування ухвали про затвердження мирової угоди між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , об`єкт нерухомого майна залишився у власності ОСОБА_1 .
Також, Ленінський районний суд м. Дніпропетровська заочним рішенням від 23 червня 2016 року у справі № 205/6879/15-ц, з урахуванням ухвали цього ж суду від 22 червня 2018 року про виправлення описки, позов задовольнив, визнав за ОСОБА_4 право власності на склад літ. Х-1 загальною площею 668,4 кв. м, рампа літ. X загальною площею 29 кв. м, вартову літ. Ц загальною площею 20,1 кв. м; стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654 грн.
14 грудня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір позики на суму основного зобов`язання у розмірі 10 000 дол. США. Строк виконання зобов`язання 14 червня 2018 року.
14 грудня 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 у якості забезпечення виконання зобов`язання об`єкт нерухомості - склад літ. Х-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Договір іпотеки посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Римською А. В. за № 1631 від 14 грудня 2017 року.
14 грудня 2017 року державний реєстратор в особі приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Римської А. В. на підставі іпотечного договору, що зареєстрований за № 1631 від 14 грудня 2017 року зареєструвала обтяження на нерухоме майно. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 38737811 від 14 грудня 2017 року.
14 червня 2019 року приватним виконавцем Мосейко А. Г. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 418 виданого 14 червня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кохан Г. Л. про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 шляхом звернення стягнення на нерухоме майно склад літ. Х-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належне на праві власності ОСОБА_4 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року у справі № 205/6879/15-ц.
Постановою приватного виконавця Мосейко А. Г. від 18 червня 2019 року передано майно склад літ. Х-1, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , стягувачу ОСОБА_2 у рахунок погашення боргу за виконавчим написом № 418 від 14 червня 2019 року, що належить боржнику ОСОБА_4 .
Дніпровський апеляційний суд постановою від 18 червня 2019 року у справі 205/6879/15-ц заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності відмовив у повному обсязі.
Отже спірне майно вибуло з права власності ОСОБА_1 незаконно, оскільки після скасування ухвали Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2012 року про затвердження мирової угоди між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , право власності на майно було за позивачем, проте даний запис ним зроблено не було, що не позбавляло його права власності.
Крім того, право власності на спірне майно ОСОБА_3 набув не у встановлений законом порядку, що підтверджується постановою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2019 року в якій зазначено, що копія договору про спільну діяльність, укладеного 17 березня 2008 року ОСОБА_4 та ТОВ «НВП «Блок», не є підтвердженням наявності у позивача права власності на нерухоме майно - склад на АДРЕСА_1 .
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 вказав на необхідність враховувати добросовісність/недобросовісність іпотекодержателя для того щоб вирішити питання про набуття ним права іпотеки та/або при визнанні недійсним договору іпотеки.
Враховуючи зазначені вище обставини, до спірних правовідносин концепція «добросовісного іпотекодержателя» незастосовна.
Таким чином, апеляційний суд, встановивши, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника - позивача поза його волею, а  ОСОБА_3 , не маючи на це права, у рахунок погашення боргу передав спірне нерухоме майно  ОСОБА_2 , дійшов обґрунтованого висновку про те, що відновлення права  ОСОБА_1 на нерухоме майно необхідно здійснювати шляхом його витребування від ОСОБА_2 .
Судове рішення спрямоване на захист порушеного права позивача на майно, а також переслідує загальносуспільні цілі з утвердження у державі суспільного правопорядку, недопустимості незаконного позбавлення осіб їхніх прав на нерухоме майно.
Витребування належного позивачу нерухомого майна з володіння відповідача не порушуватиме критерії пропорційності втручання у право останнього, сприятиме забезпеченню справедливого балансу між інтересами сторін спору та не свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
У контексті забезпечення справедливого балансу між інтересами сторін спору, відповідач, як кінцевий набувач, з володіння якого витребовується нерухоме майно, не позбавлений можливості відновити права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до осіб, в яких було придбано майно, про відшкодування збитків (схожий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20).
Доводи касаційної скарги про те, що позивач не подавав заяву про зміну предмета спору, а тому суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог, що суперечить нормам частини першої статті 13 ЦПК України, є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про доповнення позовних вимог (т. 2 а. с. 124-132) та апеляційний суд перевіряв законність судового рішення в межах заявлених в суді першої інстанції вимог.
Посилання заявника на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не заслуговують на увагу, оскільки такі висновки викладені у вищезазначених постановах Верховного Суду.
Аргументи касаційної скарги про те, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача за його волевиявленням спростовуються встановленими обставинами, які підтверджуються матеріалами справи.
Посилання в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 643/20455/14, від 27 вересня 2023 року у справі № 916/553/22, від 09 серпня 2023 року у справі № 910/9990/21, від 24 листопада 2023 року у справі № 757/56842/21 колегія суддів відхиляє, оскільки висновки у цих справах і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Доводів щодо позовних вимог про визнання недійсним іпотечного договору, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, та скасування державної реєстрації права власності касаційна скарга не містить.
У липні 2024 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Лебеденка М. Б., до Верховного Суду надійшли пояснення до відзиву на касаційну скаргу.
Відповідно до частини першої статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. За змістом статей 392-395 ЦПК України заявами по суті справи в суді касаційної інстанції є саме касаційна скарга та відзив на касаційну скаргу.
У цій справі суд касаційної інстанції не вважав за необхідне та не надавав учасникам справи дозволу на подання додаткових пояснень щодо окремих питань, які б виникли при розгляді справи в суді касаційної інстанції, у зв`язку із чим Верховний Суд не вбачає підстав для надання детальної відповіді на інші аргументи учасників справи по суті спору, які не наведені в касаційній скарзі та відзиві на неї (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20).
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Лебеденка Максима Борисовича, залишити без задоволення.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	А. І. Грушицький	
 	 	
 	Є. В. Петров