П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
05 червня  2025  року                                                                                            м. Київ
         
Справа № 757/55760/23
Провадження: № 22-ц/824/6704/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В.А., 
секретар Сакалош Б. В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката Балаєва Фахраддіна Джамаловича в інтересах ОСОБА_1 , представника Національного антикорупційного бюро України Івашко Олександра Леонідовича, Декалюка Дениса  Ернестовича в інтересах Офісу генерального прокурора
на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ільєвої Т. Г.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Національного антикорупційного бюро України, Державної казначейської служби України про стягнення коштів та відшкодування завданої моральної шкоди,
 
у с т а н о в и в :
            
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 29.08.2019 року складено та затверджено обвинувальний акт, згідно з яким йому, ОСОБА_1 , висунуто обвинувачення за ч. 2 ст. 364 КК України. Цього ж дня, між ним та прокурором було укладено угоду про визнання винуватості, яку направлено до Вищого антикорупційного суду України для розгляду. На виконання угоди, ОСОБА_1 було перераховано 1 180 000 грн на розрахунковий рахунок Будинкоуправління № 1 Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району, однак, ухвалою Вищого антикорупційного суду від 13.09.2019 у справі № 4010/20/19-к у затвердженні угоди про визнання визнуватості ОСОБА_1 відмовлено, обвинувальний акт з додатками повернуто прокурору. В подальшому, 11.10.2019 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну підозри, змінено правову кваліфікацію діяння підозрюваного з ч.2 ст. 364 КК України на ч. 5 ст. 191 КК України. Вищим антикорупційним судом України 09.12.2020 року винесено вирок у справі № 991/2593/19, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 5 ст. 191 КК України та виправдано. Постановою Верховного Суду від 26.01.2022 року у справі № 991/2593/19 ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 07.04.2021 року залишено без змін. З урахуванням зазначеного, вважає, що відповідно до приписів ч. 3 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», добровільно сплачена ним сума в розмірі 1 180 000 грн разом з інфляційними витратами має бути стягнута з державного бюджету на його користь, оскільки угода, на підставі якої було сплачено кошти, не була затверджена судом, а тому грошові кошти мають бути йому повернуті.
Також, посилається й на те, що йому було завдано моральної шкоди, внаслідок безпідставного відкриття кримінального провадження відносно нього, перебування в період з 23.08.2019 до 26.01.2022 року під слідством за обвинуваченням у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, а в подальшому, перекваліфікованого на ч. 5 ст. 191 КК України, участі у процесуальних діях в даному кримінальному провадженні, що призвело до істотного погіршення його стану здоров`я, погіршення відносин із колегами на роботі, друзями та знайомими, завдало шкоди його авторитету та унеможливило подальший кар`єрний ріст.
На підставі викладеного, просив суд: стягнути з Державного бюджету України на його користь, шляхом списання з відповідного рахунку Казначейства 1 815 103,72 грн, з яких: 1 180 000 грн, які були сплачені 03.09.2019 року на розрахунковий рахунок Будинкоуправління № 1 Яворівської експлуатаційної частини району та 635 103, 72 грн  інфляційних втрат за період з 14.09.2019 року до 22.11.2023 року; стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання з відповідного рахунку Казначейства спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду моральну шкоду в сумі 2 500 000  грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 242 933 (двісті сорок дві тисячі дев`ятсот тридцять три) грн. 33 коп.
В іншій частині вимог відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Балаєв Ф. Д. в інтересах ОСОБА_1 , представник Національного антикорупційного бюро України Івашко О. Л. та Декалюк Д.  Е. в інтересах Офісу генерального прокурора подали апеляційні скарги.
Адвокат Балаєв Ф. Д. в інтересах ОСОБА_1 на обґрунтування доводів апеляційної скарги в частині незадоволених позовних вимог зазначив, що висновки суду першої інстанції про те, що нормами Закону України «Про порядок відшкодування громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено відшкодування за рахунок державного бюджету коштів, які були сплачені добровільно є помилковими, оскільки згідно із абз. 1 п. 10 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/3/41, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.03.1996 року за №106/1131, крім відшкодування заробітку та інших грошових доходів, громадянинові згідно з п. 3 ст. 3 Закону підлягають поверненню суми штрафу, стягнуті на виконання вироку суду як міри покарання, судові витрати та інші витрати.
Вказує, що згідно абз. 2 п. 10 цього Положення до інших витрат відносяться суми, стягнуті з громадянина на виконання вироку в частині задоволеного цивільного позову, суми, внесені ним на відшкодування матеріальної шкоди добровільно або за вимогою адміністрації, а також суми, витрачені на оплату проїзду за викликами органів розслідування і суду та найом жилого приміщення. При цьому, приписи зазначеної норми не містять жодних виключень, тобто, в розумінні цієї норми, немає ніякого значення на якій підставі були добровільно сплачені кошти на відшкодування завданої матеріальної шкоди: чи внаслідок самостійного одноосібного рішення підозрюваного (обвинуваченого),  чи на виконання умов укладеної угоди про визнання винуватості,  чи з будь-яких інших обставин.
Висновок суду про те, що правовідносини виникли між ОСОБА_1 і Будинкоуправлінням №1 Яворівського КЕЧ району, а також твердження про безпідставність перебування цього будинкоуправління в стані ліквідації є помилковими та нормативно необґрунтованими.
Вважає, що судом не враховано, що матеріальна шкода була відшкодована в межах кримінального провадження, і жодних інших цивільно-правових чи будь-яких інших правовідносин між цими учасниками не виникало.
Цей висновок спростовується змістом угоди про визнання винуватості, зокрема, пунктом 5, де зазначено, що підозрюваний ОСОБА_1 добровільно зобов`язується відшкодувати у повному обсязі шкоду, завдану державі в особі Будинкоуправління №1 Яворівського КЕЧ району.
Тобто, йдеться про матеріальну шкоду, завдану саме державі, яка була добровільно відшкодована в її інтересах через відповідний орган.
B матеріалах справи наявні докази, які підтверджують, що Будинкоуправління №1 Яворівського КЕЧ району перебуває в процесі ліквідації та не має майна для відшкодування ОСОБА_1 внесених ним коштів в сумі 1 180 000 грн, а саме лист №2013 від 21.07.2021 року за підписом т.в.о. начальника Яворівської КЕЧ, яке отримане у відповідь на заяву позивача від 02.07.2021 року щодо повернення сплачених коштів в сумі 1 180 000 грн та наказ міністра оборони України від 31.07.2019 року №416 «Про ліквідацію Будинкоуправління №1 Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району» юридичну особі, Будинкоуправління № Яворівської КЕЧ, припинено шляхом ліквідації.
Кошти в сумі 1 180 000 грн. були сплачені ОСОБА_1 згідно з умовами угоди про визнання винуватості від 29.08.2019 року, укладення якої було ініційовано прокурором.
При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди.
Ураховуючи вищевикладені обставини, відповідно до приписів ч. 3, 4 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» добровільно сплачена ним, ОСОБА_1 сума має бути стягнута з державного бюджету на його користь з урахуванням інфляційних втрат за цей період.
Скаржник також не погоджується з визначеним судом розміром відшкодування моральної шкоди виходячи із гарантованого державою і вважає, що моральна шкода має бути відшкодована в повному обсязі.
На підставі викладеного, просив скасувати рішення суду в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Представник Національного антикорупційного бюро України Івашко О. Л. на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом здійснено неправильний розрахунок при визначенні розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню з Державного бюджету України, оскільки, виправдовуваний вирок суду першої інстанції від 09.12.2020 року набрав законної сили з моменту проголошення ухвали Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 07.04.2021 року. Відповідно, сума стягнутої моральної шкоди була обрахована судом неправильно, а саме, замість 242 933, 33 грн (8000 х 30 місяців та 11 днів) правильною мала б бути сума 166 133, 33 грн (8000 х 20 місяців та 23 дні).
Декалюк Д. Е. в інтересах Офісу генерального прокурора на обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції були залишені поза увагою ті обставини, що під час досудового розслідування та судового розгляду у вищезазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_1 шляхом самообмови перешкоджав з`ясуванню істини і цим сприяв своєму притягненню до кримінальної відповідальності, а тому, вважає, що він не має права на відшкодування шкоди в силу закону. 
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що ОСОБА_1 завдано моральних страждань внаслідок його перебування під слідством і судом, тобто з моменту вручення підозри 15.07.2019 року по дату ухвалення постанови Верховного Суду, а саме 26.01.2022 року. Водночас, вважає, що судом не врахованотих обставин, що 15.07.2019 року позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України у кримінальному провадженні № 52018000000000853 від 06.09.2018 року. Згідно з протоколом допиту  ОСОБА_1 як підозрюваного від 15.07.2019 року у вказаному кримінальному провадженні останній добровільно повністю визнав свою вину у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень та надав викривальні покази на себе. У подальшому, постановою прокурора від 23.08.2019 року матеріали досудового розслідування за підозрою    ОСОБА_1 в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України виділено в окреме кримінальне провадження № 52019000000000752. Одночасно, 23.08.2019 року виділено матеріали досудового розслідування за підозрою    ОСОБА_1 в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України в окреме кримінальне провадження № 52019000000000751. Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 52019000000000751 завершене зверненням до суду з клопотанням про звільнення    ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, яке скеровано до Яворівського районного суду Львівської області. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 10.12.2019 у справі № 944/4594/19    ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 366 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. Отже, кримінальне провадження за обвинуваченням    ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 366 КК України закрито за нереабілітуючими підставами, що не виключає вину позивача у вчиненні кримінального правопорушення. 
За наведених підстав, вважає, що судом не враховано та не надано оцінку тим обставинам, що з огляду на звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 366 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності та закриття з цих підстав кримінального провадження № 52019000000000751 з нереабілітуючих підстав позивач право на стягнення моральної шкоди на підставі ст. 1176 ЦК України не набув. За таких умов, застосування судом першої інстанції до особи, звільненої від кримінальної відповідальності за нереабілітуючих підстав положень ст. 1176 ЦК України призвело до безпідставного стягнення коштів з Державного бюджету.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 07 лютого 2025 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу Декалюк Д. Е. в інтересах Офісу генерального прокурора зазначив, що апеляційна скарга ОСОБА_1   є необґрунтованою, а перерахування вказаних коштів позивачем на рахунок суб`єкта господарювання не пов`язане із вчиненням відносно нього незаконних дій посадовими особами органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, а норми Закону № 266/94-ВР на випадки добровільної сплати коштів в рахунок відшкодування заподіяної шкоди не поширюються. З огляду на викладене, вважає помилковим також посилання позивача на норми Положення, яке визначає порядок застосування зазначеного вище Закону, а п.10 цього Положення тільки уточнює перелік витрат, які підлягають поверненню у випадку вчинення незаконних дій посадовими особами органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Вказує, що позивач сплатив зазначені кошти саме на розрахунковий рахунок Будинкоуправління № 1 Яворівського КЕЧ, а не на користь держави. Суд дійшов правильного висновку про те, що позивач добровільно перерахував кошти на розрахунковий рахунок Будинкоуправління № 1 Яворівської квартирноексплуатаційної частини району з метою відшкодування шкоди, яку, на момент підписання угоди, визнав, а отже вимоги позивача про стягнення з державного бюджету шкоди у розмірі сплачених коштів на рахунок підприємства є безпідставними. Так як грошові кошти перераховані позивачем на рахунок Будинкоуправління № 1 Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району на підставі та на виконання угоди про визнання винуватості, яка у подальшому не затверджена судом, то відповідно позивач має право звернутися до суду з позовом щодо безпідставного набуття цих коштів саме до Будинкоуправління № 1 Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району. З огляду на викладене, обґрунтованим є висновок суду про помилковість обраного позивачем способу захисту в частині зазначених вимог, а неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.
Також акцентує увагу на тому, що у позивача не виникло право на відшкодування шкоди у розумінні ст. 2 зазначеного Закону. З огляду на звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 366 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності та закриття з цих підстав кримінального провадження № 52019000000000751 з нереабілітуючих підстав позивач право на стягнення моральної шкоди на підставі ст. 1176 ЦК України не набув.
Адвокат Балаєв Ф. Д. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу Офісу генерального прокурора вважав необґрунтованою та безпідставною, зазначив, що посилання відповідача на покази про визнання винуватості, які позивач надавав на стадії укладання угоди про визнання винуватості, яка була ініційована органом досудового слідства, на обґрунтування наявності самообмови є помилковим і нормативно необґрунтованими, оскільки такі покази надавалися виключно у зв`язку з необхідністю укладання угоди про визнання винуватості, а будь-які докази про вчинення злочину, якого позивач в дійсності не вчиняв, чи більш тяжкого злочину, ніж вчинено в дійсності, в матеріалах справи відсутні. 
Безпідставним на його думку є й посилання скаржника на матеріали кримінального провадження №52019000000000751, розслідування у якому завершено зверненням до суду з клопотанням про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, яке було скеровано до Яворівського районного суду Львівської області. Вказує, що ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 366 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Зазначене кримінальне провадження розслідувалось окремо і жодного стосунку до кримінального провадження №52019000000000752, у якому було змінено правову кваліфікацію діяння підозрюваного на ч. 5 ст. 191 КК України, не має, про що свідчить вирок Вищого антикорупційного суду від 09.12.2020 року у справі №991/2593/19, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано. Помилковими вважає і доводи скаржника про те, що кримінальне провадження, в якому позивач підозрювався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, відомості щодо якого внесено до ЄРДР за №52019000000000751 від 23.08.2019 року, і кримінальне провадження за №52019000000000752 від 23.08.2019 року за наслідками якого позивача було виправдано пов`язані між собою та виникли з одних і тих же обставин. Разом з тим, процесуальні дії органів досудового розслідування в цих кримінальних провадженнях суперечать і спростовують це твердження, оскільки виникає питання, якщо ці два кримінальні провадження були пов`язані між собою і виникли з одних і тих же обставин, то чому вони не були об`єднані в одне кримінальне провадження і не розслідувались одночасно в рамках одного кримінального провадження.
В судовому засіданні адвокат Балаєв Ф. Д. в інтересах ОСОБА_1 підтримав подану ним апеляційну скаргу. При цьому, заперечував проти доводів апеляційної скарги представників НАБУ та Офісу Генерального прокурора, просив залишити їх апеляційні скарги без задоволення, та як наслідок, задовольнити апеляційну скаргу позивача.
Представник Національного антикорупційного бюро України Івашко О. Л. та Декалюк Д. Е. в інтересах Офісу генерального прокурора підтримали подані ними апеляційні скарги, водночас, апеляційну скаргу позивача просили залишити без задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та  Офісу генерального прокурора задоволенню не підлягають, водночас, апеляційна скарга Національного антикорупційного бюро України підлягає задоволенню частково, з огляду на наступні обставини.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 06.09.2018 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 52018000000000853, за попередньо кваліфікацією - ч. 2 ст. 364 КК України, стосовно службових осіб Яворівської КЕЧ району.
11.03.2019 року внесено відомості до ЄРДР за № 52019000000000199 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, стосовно службової особи Будинкоуправління №1 Яворівської КЕЧ району, за фактом підписання та посвідчення відтисками круглої печатки установи завідомо неправдивих офіційних документів: актів здачі - приймання робіт (надання послуг) від ПП «Галполітрейд-Постач» із надання послуг щодо оренди двох модульних газових котелень на загальну суму 1 095 000 грн за період із 04.04.2019 по 30.09.2014 року за договором оренди майна №05/10/13-01/ор від 05.10.2013 із додатковими угодами, які фактично не надавались.
Постановою прокурора від 22.03.2019 року матеріали досудових розслідувань № 52018000000000853 та № 52019000000000199 об`єднано в одне кримінальне провадження № 52018000000000853 за ч. 2 ст.364, ч. 1 ст. 366 КК України.
15.07.2019 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у кримінальному провадженні № 52018000000000853 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, а також у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
Крім того, 02.08.2019 року додатково внесено відомості до ЄРДР за № 52019000000000683 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, стосовно службової особи ПП «Галполітрейд-Постач», за фактом складання та видачі завідомо неправдивих офіційних документів, актів здачі - приймання робіт (надання послуг) на користь БУ № 1 Яворівської КЕЧ району щодо надання послуг із оренди двох модульних газових котелень на загальну суму 1 095 000 грн за період із 04.04.2019 по 30.09.2014 року за договором оренди майна №05/10/13-01/ор від 05.10.2013 року із додатковими угодами, які фактично не надавались.
Постановою прокурора від 22.08.2019 року матеріали досудових розслідувань №52018000000000853 та № 52019000000000683 об`єднано в одне кримінальне провадження № 52018000000000853 за ч. 2 ст.364, ч. 1 ст. 366 КК України.
Одночасно, 23.08.2019 року виділено матеріали досудового розслідування за підозрою ОСОБА_1 в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, в окреме кримінальне провадження № 52019000000000751.
Досудове розслідування у кримінальному провадженні №52019000000000751 завершено зверненням до суду з клопотанням про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, яке скеровано до Яворівського районного суду Львівської області.
Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 10.12.2019 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 366 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.
23.08.2019 року матеріали досудового розслідування за підозрою ОСОБА_1 в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, прокурором виділено в окреме кримінальне провадження № 52019000000000752.
29.08.2019 року складено та затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №52019000000000752, згідно з яким ОСОБА_1 висунуто обвинувачення за ч. 2 ст. 364 КК України.
Цього ж дня, між прокурором та підозрюваним, ОСОБА_1 , було укладено угоду про визнання винуватості, яку направлено до Вищого антикорупційного суду України для розгляду.
На виконання вказаної угоди, ОСОБА_1 було перераховано 1 180 000 грн. на розрахунковий рахунок Будинкоуправління № 1 Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району.
Разом з тим, з матеріалів справи убачається, що ухвалою Вищого антикорупційного суду України від 13.09.2019 року було відмовлено в затвердженні угоди про визнання винуватості.
11.10.2019 року ОСОБА_1 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у кримінальному провадженні № 52019000000000752, змінено правову кваліфікацію діяння підозрюваного на ч. 5 ст. 191 КК України.
11.12.2019 року обвинувальний акт щодо обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 191 КК України надійшов на розгляд до Вищого антикорупційного суду.
Вироком Вищого антикорупційного суду від 09.12.2020 року у справі № 991/2593/19 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 5 ст. 191 КК та виправдано.
Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 07.04.2021 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.
Постановою Верховного Суду у складі Касаційного кримінального суду від 26.01.2022 ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 07.04.2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 зазначає, що має законні підстави для відшкодування шкоди за рахунок держави, які закріплені у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167,1176 ЦК України.
Однак, листом начальника Яворівської КЕЧ від 21.07.2021 року, яке отримане у відповідь на заяву позивача від 02.07.2021 року щодо повернення сплачених коштів в сумі 1 180 000 грн, йому повідомлено, що Будинкоуправління №1 Яворівської квартирно - експлуатаційної частини району знаходиться на стадії ліквідації. На рахунки підприємства накладено арешти органами державної виконавчої служби. Залишкова сума на рахунках підприємства становить 28 573,17 грн, зважаючи на це, Будинкоуправліннянемає фінансової можливості повернути сплачені кошти.
На підставі вищенаведеного,  ОСОБА_1 ,посилаючись на ч. 4 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зазначає, що інфляційне знецінення сплаченої позивачем суми у розмірі 1180 000 грн за період з 14.09.2019 року до 22.11.2023 року становить: 635 103,72 грн.Отже, вважає, що загальна сума боргу, яка має бути стягнута з державного бюджету на його користь, з урахуванням інфляційних втрат становить: 1180 000 грн (сума боргу) + 35 103,72 грн (інфляційне збільшення) = 1 815 103,72 грн.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині позовних вимог щодо відшкодування шкоди у розмірі сплаченої суми на підставі угоди про визнання винуватості, а також щодо стягнення інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача виникли правовідносини з Будинкоуправлінням №1 Яворівської КЕЧ району щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів, які регулюються іншими нормами законодавства. Крім того, суд виходив з того, що позивач добровільно перерахував кошти на розрахунковий рахунок Будинкоуправління № 1 Яворівської квартирноексплуатаційної частини району, з метою відшкодування шкоди, яку, на момент підписання угоди, визнав, а отже, вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з державного бюджету шкоди у розмірі сплачених коштів на рахунок підприємства є безпідставними.
При цьому, суд першої інстанції також дійшов висновку про те, що оскільки грошові кошти перераховані позивачем на рахунок Будинкоуправління № 1 Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району на підставі та на виконання угоди про визнання винуватості, яка у подальшому не затверджена судом, то, відповідно, позивач має право звернутися до суду з позовом щодо безпідставного набуття цих коштів Будинкоуправлінням № 1 Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району, відтак, позивачем обрано неефективний спосіб захисту прав в цій частині.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (ч. 7 ст. 1176 ЦК України).
Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:
1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;
2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;
3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбаченихзаконами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю`та іншими актами законодавства.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.
Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.
Як зазначено вище,15.07.2019року   ОСОБА_1 повідомлено про підозру у кримінальному провадженні № 52018000000000853 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, а також у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.
29.08.2019 року складено та затверджено обвинувальний акт, згідно з яким  ОСОБА_1 висунуто обвинувачення за ч. 2 ст. 364 КК України.
Цього ж дня, між прокурором та підозрюваним, ОСОБА_1 , було укладено угоду про визнання винуватості, яку направлено до Вищого антикорупційного суду України для розгляду.
На виконання угоди,    ОСОБА_1 було перераховано 1 180 000 грн. на розрахунковий рахунок Будинкоуправління № 1 Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району.
Ухвалою Вищого антикорупційного суду від 13.09.2019 року у справі № 4010/20/19-к у затвердженні угоди про визнання визнуватості ОСОБА_1 відмовлено, обвинувальний акт з додатками повернуто прокурору.
Разом з тим, при розгляді угоди про визнання винуватості, підозрюваним було підтверджено те, що він визнає вину.
Наведені обставини свідчать про те, що  ОСОБА_1 діяв добровільно, перераховувавши кошти на розрахунковий рахунок Будинкоуправління № 1 Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району, з метою відшкодування шкоди, яку на момент підписання угоди, визнав.
В свою чергу, слід зазначити, що Будинкоуправління №1 Яворівського КЕЧ є самостійною юридичною особою, а не органом державної влади, що прямо виключає можливість покладення на державу обов`язку відшкодовувати кошти, отримані цим підприємством. Як правильно зазначено судом першої інстанції, держава і такі підприємства не відповідають за зобов`язання одне одного. Цей принцип ґрунтується на нормах цивільного законодавства та загальних засадах правової автономії юридичних осіб.
За таких підстав, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що сплачені ОСОБА_1 кошти на рахунок підприємства не можуть бути стягнуті на його користь з державного бюджету, оскільки держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави.
Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про те, що ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність…» не може бути застосована до даних правовідносин. Адже, угода про визнання винуватості, на виконання якої було здійснено платіж, не була затверджена судом, а отже, не породила юридичних наслідків, які б відкривали шлях до відшкодування відповідно до зазначеного Закону.
Більш того, угода була результатом добровільної поведінки самого позивача, який власноруч визнав вину та сплатив кошти. Тобто, такі дії свідчать про відсутність примусу або незаконних дій з боку правоохоронних органів, що виключає можливість застосування спеціального механізму відповідальності держави. Відтак, в контексті цього Закону шкода позивачеві не була завдана, і держава в даному випадку не може бути належним відповідачем.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем було помилково обрано спосіб захисту в частині зазначених вимог, оскільки обставини, які склались внаслідок незатвердження угоди про винуватість, свідчать про безпідставність заявлення вимог щодо стягнення коштів з державного бюджету, оскільки вони набуті Будинкоуправління № 1 Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району, а оскільки позивач визнаний невинним у вчиненні кримінального правопорушення, то це лише підтверджує доводи відповідачів про те, що позивачу необхідно відшкодувувати шкоду в іншому порядку.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що невизнання судом угоди про винуватість не свідчить про те, що органами досудового розслідування було завдано шкоди у розмірі сплачених коштів на рахунок підприємства, оскільки така угода мала місце, у зв`язку з процесуальною поведінкою самого позивача, який визнав вину та факт завдання шкоди та самостійно сплатив кошти, а тому, такі вимоги є безпідставними в контексті обраного способу захисту прав.
Так, при розгляді справи, суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19).
З урахуванням наведеного, суд першої інстанціїдійшов правильноговисновкупро те, що вимога про відшкодування шкоди у розмірі 1 815 103,72 грн, з яких 1 180 000 грн, які були сплачені 03.09.2019 року на розрахунковий рахунок Будинкоуправління № 1 Яворівської експлуатаційної частини районузадоволенню не підлягає, оскільки обставини, при яких вони були сплачені, не вказують на те, що саме діями відповідачів позивачу було завдано зазначену шкоду, оскільки вона була сплачена добровільно, на підставі угоди про визнання винуватості, а не прийняття її судом не свідчить про те, що є підстави її стягувати саме з держави, так як набувачем таких коштів не є держава або ж орган досудового розслідування та кошти не були зверненні в дохід держави.
З огляду на вищезазначене, позовні вимоги щодо стягнення інфляційних витрат також не пілягають задоволенню, оскільки є похідними вимогами, що правильно встановлено судом першої інстанції.
Щодо інших доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 в оскаржуваній частині позовних вимог, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Доводи скаржника про те, що Будинкоуправління № 1 Яворівської експлуатаційної частини району перебуває в стані ліквідації та не може повернути кошти позивачу, є неприйнятними та жодним чином не свідчать про те, що такі кошти мають бути повернуті за рахунок державних коштів, оскільки, як вже було зазначено колегією суддів вище, законодавством передбачені певні правові механізми, які дозволяють відновити права особи, якщо вони були порушені в частині безпідставно набутих коштів.
Помилковим є й доводи позивача щодо застосування до даних правовідносин п. 10 Положення про застосування Закону № 266/94-ВР, оскільки це Положення лише конкретизує перелік витрат, які можуть бути відшкодовані у випадках, передбачених самим Законом, тобто, у разі вчинення щодо особи незаконних дій з боку органів досудового розслідування, прокуратури чи суду.
Натомість, як вже було зазначено вище, сплата коштів позивачем була добровільною і здійснена в межах реалізації угоди про визнання винуватості. Отже, підстав для застосування ні Закону № 266/94-ВР, ні вказаного Положення не вбачається.
Доводи про те, що правовідносини між ОСОБА_1 та Будинкоуправлінням нібито не виникали є внутрішньо суперечливими. Адже, сам факт визнання збитків, заподіяних державі, в особі Будинкоуправління, свідчить про те, що саме з цією юридичною особою були пов`язані претензії щодо відшкодування шкоди. 
Отже, відносини між сторонами мали цивільно-правовий характер, оформлений у процесуальній формі в межах угоди про визнання винуватості.
Крім того, факт ліквідації Будинкоуправління не є правовою підставою для перекладення фінансового тягаря на державу в особі іншого органу. Вимога до держави в цій частині є необґрунтованим переносом відповідальності, яка жодним нормативним актом не передбачена, що також було правильно зазначено судом першої інстанції.
Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до хибного тлумачення норм права та підміни понять (відшкодування за незаконне притягнення ? добровільна компенсація в межах угоди), а також безпідставного намагання перенести обов`язки юридичної особи, що перебуває на стадії ліквідації,  на державу.
Перевіряючи висновки суду в частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, колегія суддів відмічає про таке.
Як зазначено вище, вироком Вищого антикорупційного суду від 09.12.2020 у справі № 991/2593/19  ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною п`ятою статті 191 КК та виправдано. 
Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 07.04.2021 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін. 
Постановою Верховного Суду у складі Касаційного кримінального суду від 26.01.2022 ухвалу Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 07.04.2021 щодо  ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
Як вже зазначалося вище, відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у чітко визначених законом випадках, до яких, зокрема, належить незаконне притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне засудження тощо.
Крім того, за змістом частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
 Частина друга цієї ж статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Верховний Суд у постанові від 20.01.2021 року  у справі № 686/27885/19 зазначив, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.
 Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). 
Аналогічний висновок також викладено в постанові Верховного Суду від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).
 Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.
Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що 09.12.2020 Вищим антикорупційним судом України у справі № 991/2593/19 було ухвалено виправдувальний вирок щодо ОСОБА_1 , яким його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 5 ст. 191 Кримінального кодексу України. Надалі цей вирок було залишено без змін як Апеляційною палатою ВАКС (ухвала від 07.04.2021), так і Верховним Судом (постанова від 26.01.2022), що свідчить про остаточне визнання незаконності кримінального переслідування.
З огляду на зазначене, колегія суддів першої інстанції дійшла правильного висновку про те, що сама лише тривала участь у кримінальному процесі безсумнівно спричинила позивачеві моральні страждання. Ці страждання полягали у психологічному тиску, втраті репутації, необхідності захищати себе в умовах підозри у тяжкому корупційному злочині, що безпосередньо впливало на особисте й професійне життя.
При цьому, суд першої інстанції визначив період відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1   з 15.07.2019 (момент пред`явлення першої підозри) по 26.01.2022 (дата ухвалення постанови Верховного Суду).
Однак, колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої та третьої статті 369 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) судове рішення, у якому суд вирішує обвинувачення по суті, викладається у формі вироку. Суд касаційної інстанції у випадках, передбачених цим Кодексом, приймає постанови. 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу. 
Будь-яке інше рішення суд апеляційної інстанції приймає у формі ухвали (частина перша статті 418 КПК України). 
Так, вироком Вищого антикорупційного суду від 09.12.2020 у справі № 991/2593/19    ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною п`ятою статті 191 Кримінального кодексу України та виправдано. 
Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 07.04.2021 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.
Водночас, Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду зазначила, що ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців. 
Крім того, відповідно до відомостей, які містяться у Єдиному державного реєстрі судових рішень, ухвала Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 07.04.2021 була оголошена у відкритому судовому засіданні в залі суду та за присутності ОСОБА_1 , його захисників, прокурорів. 
Відповідно до частини першої статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення. 
Отже, виправдовуваний вирок суду першої інстанції від 09.12.2020 набрав законної сили з моменту проголошення ухвали Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 07.04.2021 у справі № 991/2593/19. 
За таких обставин, судом першої інстанції визначено неправильно період обрахунку відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 , а саме, замість періоду: з 15.07.2019 (день вручення підозри) по 26.01.2022 (ухвалення постанови Верховного Суду у справі № 991/2593/19) правильним є період з 15.07.2019 (день вручення підозри) по 07.04.2021 (постановлення ухвали АП ВАКС за наслідками перегляду виправдувального вироку у справі № 991/2593/19). 
Отже, і сума стягнутої моральної шкоди була обрахована неправильно, а саме, замість з 242 933, 33 грн. (8000 х 30 місяців та 11 днів) правильною є 166 133, 33 грн (8000 х 20 місяців та 23 дні).
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14- 298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання законної сили виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження. 
Верховний Суд у постанові від 15.12.2024  року у справі № 336/2137/23 зазначив, що: «відповідно до частин першої та другої статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Доводи касаційної скарги про те, що визначати строк під час перебування під слідством і судом необхідно з 07 серпня 2014 року (повідомлення про підозру) по 08 червня 2023 року (прийняття остаточної постанови Верховним Судом), є безпідставними та спростовуються вищенаведеним». 
Крім того, у постанові Верховного Суду від 18.10.2024 у справі № 296/7795/21 за аналогічних правовідносин міститься правовий висновок відповідно до якого: «строк розгляду справи судом касаційної інстанції не входить у період перебування особи під слідством та судом. 
Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 95/692/17 (провадження № 61-7534св18) та від 23.09.2021 у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 19.10.2022 у справі № 947/3673/20 (провадження № 61-14285св21).
Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що строк розгляду справи судом касаційної інстанції входить у період перебування особи під слідством та судом.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги Національного антикорупційного бюро України частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.
При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання представника Офісу прокурора щодо того, що позивач не має право на відшкодування шкоди внаслідок самообмови, з огляду на таке.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що при розгляді питання самообмови суд має враховувати обставини, які спонукали особу до надання таких показань. Самообмова, яка стала наслідком застосування насильства, погроз чи інших незаконних дій, не виключає права на відшкодування шкоди. Важливо, щоб факт таких незаконних заходів був встановлений уповноваженими органами - слідчими, прокурором чи судом.
Отже, самообмова, яка може слугувати підставою для відмови у відшкодуванні, повинна бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити встановленню істини і бути належно зафіксованою у матеріалах справи. Верховний Суд звертає увагу, що при оцінці таких обставин суд повинен перевірити, чи була самообмова добровільною та чи виконано слідством обов`язок щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження справи, оскільки визнання вини обвинуваченим має значення лише у сукупності з іншими доказами (див. постанову ВС від 21.07.2021 у справі № 459/928/19).
Прокурор посилається на пункти 4 і 5 угоди про визнання винуватості, де ОСОБА_1 нібито беззастережно визнав свою провину та добровільно взяв на себе зобов`язання відшкодувати шкоду державі. Проте, викладені у вироку показання частково суперечать тим, що були надані раніше в межах досудового розслідування та судового провадження. Тому прокурор кваліфікує ці розбіжності як добровільну самообмову, яка нібито перешкоджала з`ясуванню істини.
Водночас колегія суддів наголошує, що визначення таких показань як самообмови без належного встановлення їх добровільності та відповідної оцінки контексту і доказів є передчасним і необґрунтованим. Зокрема, відмова суду у затвердженні угоди про визнання винуватості свідчить про наявність сумнівів у достовірності наданих зізнань і не може слугувати автоматичною підставою для кваліфікації їх як добровільної самообмови.
Отже, наведені доводи прокурора не виключають права позивача на відшкодування шкоди, оскільки не доведено факт добровільної, завідомо неправдивої самообмови, що мала би виключати відшкодування згідно з правовими нормами та практикою Верховного Суду.
Щодо позиції представника Національного антикорупційного бюро України щодо того, що наявне інше кримінальне провадження відносно підозрюваного, яке неможливо розглядати окремо та самостійно від провадження, у якому ухвалено виправдовувальний вирок, оскільки ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 10.12.2019 у справі № 944/4594/19 ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 366 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності, що є обставиною нереабілітуючою, а тому позивач не має права на відшкодування шкоди відповідно до Закону Україниу «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», то суд з нею також не погоджується, з огляду на таке.
Так, при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України, суд не має повноважень встановлювати факт того, що певне правопорушення (діяння) мало місце, що воно має склад певного кримінального правопорушення, що його вчинила певна особа.
У розумінні приписів ст. 62 Конституції України метою принципу презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється/здійснювалось кримінальне провадження, від будь-яких виявлених у зв`язку із цим форм осуду, унаслідок чого піддано сумніву непричетність такої особи до вчинення кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Згідно з правовою позицією, відображеною в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року (справа № 203/241/17, провадження № 51-4251кмо21), звільнення від кримінальної відповідальності за імперативними приписами ст. 49 КК України є безумовним, оскільки підставою для цього є закінчення передбачених законом про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.
Згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності і закриття кримінального провадження щодо неї на цій підставі за своїм юридичним змістом і процесуальним значенням жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки це суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності винуватості (ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК).
Дана позиція викладена у постанові Верхового Суду від 20.11.2024 у справі 754/15954/20.
З урахуванням зазначеного, доводи представника Національного антикорупційного бюро України, є необґрунтованими, а тому колегією суддів не приймаються до уваги.
Безпідставним колегія суддів вважаєй посилання Офісу генерального прокурорана матеріали кримінального провадження №52019000000000751, розслідування у якому завершено зверненням до суду з клопотанням про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, яке було скеровано до Яворівського районного суду Львівської області, і ухвалою від 10.12.2019 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 366 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Зазначене кримінальне провадження розслідувалось окремо і жодного стосунку до кримінального провадження №52019000000000752, у якому було змінено правову кваліфікацію діяння підозрюваного на ч. 5 ст. 191 КК України, не має, про що свідчить вирок Вищого антикорупційного суду від 09.12.2020 року у справі №991/2593/19, яким ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому, посилання ОСОБА_1 на те, що моральна шкода має бути відшкодована в повному обсязі, без обмежень, є необґрунтованим та не відповідає усталеній правозастосовній практиці. Адже, суди при вирішенні питання про розмір компенсації моральної шкоди не лише констатують сам факт заподіяння шкоди, але й зобов`язані визначити обсяг цієї шкоди, виходячи з розумного балансу між фактом порушення прав і тривалістю такого порушення, а також враховуючи характер моральних страждань, їх інтенсивність та тривалість.
Крім того, Верховний Суд у своїй постанові від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) чітко вказав, що при визначенні розміру моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури чи суду, доцільно орієнтуватися на мінімальну заробітну плату за кожен місяць перебування особи під слідством і судом, починаючи з моменту пред`явлення підозри і до набуття законної сили вироком про виправдання або ухвалою про закриття справи.
За таких обставин, доводи скаржника про відшкодування моральної шкоди в повному, визначеному ним обсязі, суперачить принципу справедливості та співмірності, закріпленому як у національному законодавстві, так і у практиці ЄСПЛ.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції,  обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Поза увагою суду першої інстанції залишилися норми чинного законодавства в частині визначення розміру моральної шкоди, відповідно до яких обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, а також захист порушеного права особи, яка звернулася до суду.
За таких підстав, апеляційні скарги адвоката Балаєва Ф. Д. в інтересах ОСОБА_1 та Декалюка Д. Е. в інтересах Офісу генерального прокурора підлягають залишенню без задоволення. В свою чергу, апеляційна скарга представника Національного антикорупційного бюро України Івашка О. Л. підлягає задоволенню частково, рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року в частині визначення розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню з Державного бюджету України підлягає зміні, шляхом зменшення його розміру з 242 933, 33  грн до 166 133, 33 грн.
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 375 , 376,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційні скарги адвоката Балаєва Фахраддіна Джамаловича в інтересах ОСОБА_1 та Декалюка Дениса  Ернестовича в інтересах Офісу генерального прокурора залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника Національного антикорупційного бюро України Івашко Олександра Леонідовича задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року в частині визначення розміру моральної шкоди, який підлягає стягненню з Державного бюджету України змінити, шляхом зменшення його розміру з 242 933 (двохсот сорока двох тисяч дев`ятиста тридцяти трьох ) грн  33 коп до 166 133 (ста шістдесяти шести тисяч ста тридцяти трьох) грн 33коп.
В решті Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   
 
Повне судове рішення складено 20 червня 2025 року.

 
Головуючий                                                                                             Т. О. Невідома

 
Судді                                                                                                         С. М. Верланов

 
 
                                                                                                                   В. А. Нежура