Постанова
Іменем України
9 квітня 2025 року
м. Київ
Справа № 953/2028/20
Провадження № 61-1469св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - головуючого судді Крата В. І., судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю. - розглянув у порядку письмового провадження справу, учасниками якої є
позивач - ОСОБА_1 (далі - позивач), інтереси якого представляє адвокат Прокопенко Марина Ігорівна (далі - адвокат),
відповідачі- приватні нотаріуси Харківського міського нотаріального округу (далі - приватні нотаріуси) Малахова Галина Іванівна та Іващенко Марина Миколаївна, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг Про» (далі - ТОВ «ФК «Факторинг Про», іпотекодержатель), Товариство з обмеженою відповідальністю «Міасин» (далі - ТОВ «Міасин», кінцевий набувач), державний реєстратор Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради Корх Олександр Олександрович (далі - державний реєстратор міської ради), державний реєстратор Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області Сергєєва Тетяна Анатоліївна (далі - державний реєстратор Чугуївської РДА), державний реєстратор Харківської філії Комунального підприємства (далі - КП) «Агенція адміністративних послуг» Малишев Віталій Валерійович (далі - державний реєстратор КП «Агенція адміністративних послуг»), державний реєстратор КП «Постачальник послуг» Солоницівської селищної ради Луценко Павло Геннадійович (далі - державний реєстратор КП «Постачальник послуг»),
про визнання протиправними та скасування рішень і записів про державну реєстрацію, визнання права власності на нежитлові приміщення
за касаційною скаргою позивача на постанову Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року, прийняту колегією суддів у складі Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Вступ
1.           Позивач взяв у банку кредит, повернення якого забезпечив іпотекою належних йому на праві власності нежитлових приміщень. Унаслідок укладення договорів відступлення права вимоги та факторингу право вимоги за іпотечним договором перейшло до іпотекодержателя. Останній, за твердженням позивача, незаконно зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки насамперед тому, що на той час згідно з ухвалою суду за заявою позивача на спірні приміщення був накладений арешт, а іпотекодержатель не надав реєстратору всі необхідні документи для реєстрації за ним права власності, зокрема оцінку предмета іпотеки. Подальше відчуження відповідних приміщень кінцевому набувачу, який є недобросовісним, і їхній поділ цим набувачем також вважав протиправними. Тому звернувся до суду з вимогами про визнання протиправними та скасування рішень реєстраторів про припинення обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, про скасування права власності позивача, про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за іпотекодержателем, а потім - за кінцевим набувачем, про реєстрацію за останнім права власності на нежитлові приміщення окремо 1-го, 2-го та 3-го поверхів, про закриття розділу реєстру щодо нежитлових приміщень унаслідок їхнього поділу, а також про скасування записів, внесених на підставі цих рішень (крім рішень про припинення арешту, скасування права власності позивача та про закриття розділу реєстру щодо нежитлових приміщень унаслідок їхнього поділу), і про визнання за позивачем права власності на них.
2.           Суд першої інстанції визнав вимоги позивача обґрунтованими. Виснував, що реєстратори протиправно зареєстрували право власності на нежитлові приміщення за іпотекодержателем і кінцевим набувачем та припинили право власності позивача. Мотивував тим, що на момент вчинення реєстраційних дій нежитлові приміщення були обтяжені арештом; іпотекодержатель не надав реєстратору актуальну оцінку предмета іпотеки; вимогу про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання іпотекодержатель надсилав позивачу за два роки до державної реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки; кінцевий набувач є недобросовісним, бо на час придбання спірного майна мав повну інформацію про нього, попередніх власників і обтяження, а також про спори позивача з правонаступниками банку. 
3.           Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позову. Зауважив, що обраний позивачем спосіб захисту не зумовить поновлення його прав. Оскільки власником нежитлових приміщень на час розгляду справи є кінцевий набувач на підставі договору купівлі-продажу, який він уклав із іпотекодержателем (тобто відсутні договірні відносини між позивачем і кінцевим набувачем нежитлових приміщень), ефективним способом захисту права позивача є вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння.
4.           Позивач із постановою апеляційного суду не погодився. Вважав, що ефективним способом захисту його порушеного права є саме оскарження рішень реєстраторів і записів у реєстрі та визнання права власності на нежитлові приміщення. Наголосив, що вже звертався з позовом, у якому просив, зокрема, витребувати від кінцевого набувача нежитлові приміщення; Верховний Суд у тій справі відмовив у задоволенні вимоги про витребування, виснувавши, що право власності позивача на ці приміщення слід захистити шляхом оскарження рішення реєстратора, згідно з яким таке право перейшло до іпотекодержателя; тим висновком Верховного Суду позивач керувався, подаючи новий позов.
5.           Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду мав відповісти на такі питання:
(1) Чи можливо захистити право власності позивача на нежитлові приміщення за вимогою про скасування рішення реєстратора, згідно з яким відбувся перехід цього права до іпотекодержателя, якщо в іншій справі Верховний Суд виснував, що для позивача саме такий спосіб захисту у спірних правовідносинах є ефективним?
(2) Чи є підстави для визнання протиправними усіх оскаржених рішень реєстраторів, скасування їхніх рішень про припинення обтяження у вигляді арешту нежитлових приміщень, про скасування права власності позивача на них, про реєстрацію права власності на ці об`єкти за кінцевим набувачем, про реєстрацію за останнім права власності на нежитлові приміщення окремо 1-го, 2-го та 3-го поверхів, про закриття розділу реєстру щодо нежитлових приміщень унаслідок їхнього поділу, про скасування записів, внесених на підставі цих рішень (крім рішень про припинення арешту, скасування права власності позивача та про закриття розділу у Реєстрі щодо нежитлових приміщень унаслідок поділу) і на підставі рішення про реєстрацію права власності на приміщення за іпотекодержателем, а також для визнання за позивачем права власності на відповідні приміщення?
(3) Чи є приватні нотаріуси та державні реєстратори належними відповідачами у справі?
Вирішив, що, незважаючи на те, що на час розгляду спору у цій справі право власності на нежитлові приміщення вже було зареєстроване за кінцевим набувачем, подання позову з вимогою про скасування рішення реєстратора про реєстрацію за іпотекодержателем права власності на ці приміщення на підставі іпотечного застереження зумовлене вказівкою Верховного Суду в іншій справі про ефективність саме такого способу захисту позивача. Тому означену вимогу слід задовольнити. 
Суд, вирішуючи за необхідності питання про скасування рішень реєстраторів, у мотивувальній частині судового рішення оцінює їх на предмет законності. Тому вимоги про визнання протиправними цих рішень не є належними способом захисту прав позивача. Оскільки іпотекодержатель відчужив нежитлові приміщення кінцевому набувачеві, то неналежними способами захисту є й інші вимоги позивача. Вони не можуть замінити віндикаційний позов. 
З огляду на те, що спір у позивача виник із іпотекодержателем і кінцевим набувачем, приватні нотаріуси та державні реєстратори не є належними відповідачами у справі.
(2) Зміст позовної заяви та заяви про зміну предмета позову
6.           У лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив:
        визнати протиправним і скасувати рішення державного реєстратора міської ради з індексним номером 35798087 від 21 червня 2017 року, 16:36:09, згідно з яким внесені відомості про припинення обтяження у вигляді арешту нерухомого майна (далі - рішення з індексним номером 35798087);
        визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень із індексним номером 35892072 від 27 червня 2017 року, 15:28:23, яке прийняла приватний нотаріус  Малахова Г. І. (далі - рішення з індексним номером 35892072), і скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр) внесений на підставі зазначеного рішення запис 21132373 від 24 червня 2017 року, 16:32:41, про право власності іпотекодержателя (далі - запис 21132373);
        визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень із індексним номером 35934643 від 30 червня 2017 року, 15:16:45, яке прийняла приватний нотаріус Іващенко М. М. (далі - рішення з індексним номером 35934643), та скасувати в Реєстрі запис про право власності кінцевого набувача 21176404 від 30 червня 2017 року, 15:05:42, внесений на підставі зазначеного рішення (далі - запис 21176404);
        визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень із індексним номером 44309140 від 29 листопада 2018 року, 09:01:40, яке прийняла державний реєстратор Чугуївської РДА (далі - рішення з індексним номером 44309140), та скасувати в Реєстрі запис про право власності кінцевого набувача 29163757 від 29 листопада 2018 року, 08:52:32, внесений на підставі зазначеного рішення (далі - запис 29163757);
        визнати протиправним і скасувати рішення державного реєстратора КП «Агенція адміністративних послуг» із індексним номером 44431314 від 5 грудня 2018 року, 15:16:38, згідно з яким до Реєстру внесені відомості про скасування права власності позивача (далі - рішення з індексним номером 44431314);
        визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень із індексним номером 44507721 від 10 грудня 2018 року, 13:06:12, яке прийняв державний реєстратор КП «Агенція адміністративних послуг» (далі - рішення з індексним номером 44507721), і скасувати в Реєстрі запис про право власності кінцевого набувача 29352079 від 10 грудня 2018 року, 12:54:17, внесений на підставі зазначеного рішення, згідно з яким «внесені відомості до реєстру про право власності на нежитлові приміщення за кінцевим набувачем і про припинення права власності позивача на це майно» (далі - запис 29352079);
        визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) з індексним номером 44533304 від 11 грудня 2018 року, 12:42:43, яке прийняв державний реєстратор КП «Постачальник послуг»(далі - рішення з індексним номером 44533304), і скасувати в Реєстрі запис про право власності кінцевого набувача 29373708 від 4 грудня 2018 року, 11:06:40, внесений на підставі зазначеного рішення (далі - запис 29373708), на нежитлові приміщення (група приміщень 4) 2-го поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14 загальною площею 233,4 кв. м із літ. «А-3» за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 17177043631021);
        визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 44535259 від 11 грудня 2018 року, 13:29:20, яке прийняв державний реєстратор КП «Постачальник послуг» (далі - рішення з індексним номером 44535259), і скасувати в Реєстрі запис про право власності кінцевого набувача номер 29375484 від 4 грудня 2018 року, 11:12:58, внесений на підставі зазначеного рішення (далі - запис 29375484), на нежитлові приміщення (група приміщень 1) 1-го поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12 загальною площею 132,8 кв. м із літ. «А-3» за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1717790563101);
        визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) з індексним номером 44537400 від 11 грудня 2018 року, 14:16:37, яке прийняв державний реєстратор КП «Постачальник послуг»(далі - рішення з індексним номером 44537400), і скасувати в Реєстрі запис про право власності кінцевого набувача 29377502 від 4 грудня 2018 року, 11:25:17, внесений на підставі зазначеного рішення (далі - запис 29377502), на нежитлові приміщення (група приміщень 5) 3-го поверху № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15 загальною площею 269,1 кв. м із літ. «А-3» за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1717893963101);
        визнати протиправним і скасувати рішення державного реєстратора КП «Постачальник послуг» зіндексним номером 44538110 від 11 грудня 2018 року, 14:32:00, згідно з яким «внесені відомості про припинення права власності на підставі поділу об`єкта нерухомого майна та відомості про закриття  об`єкта нерухомого майна на підставі поділу об`єкта нерухомого майна» (далі - рішення з індексним номером 44538110);
        витребувати з чужого незаконного володіння кінцевого набувача на користь позивача нежитлові приміщення 1-го поверху - № 1-:-9 загальною площею 135,8 кв. м, 2-го поверху - № 4-1-:4-16, 3-го поверху - № 5-1-:-5-18, XVII, XVIII загальною площею 498,6 кв. м із літ. «А-3», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (далі - нежитлові приміщення). 
7.                  Мотивував вимоги так:
7.1.             Позивач є власником нежитлових приміщень на підставі договору купівлі-продажу від 27 грудня 2007 року.
7.2.             28 грудня 2007 року він та Акціонерно-комерційний банк «Золоті ворота» (далі - АКБ «Золоті ворота», банк) уклали іпотечний договір № 07-347 (далі - іпотечний договір), згідно з яким позивач передав в іпотеку банку нежитлові приміщення для забезпечення виконання зобов`язань за договором № 527 про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії від 27 грудня 2007 року (далі - договір про надання споживчого кредиту), який він теж уклав із банком.
7.3.          29 грудня 2014 року АКБ «Золоті ворота» відступив Публічному акціонерному товариству «Комерційний Банк Стандарт» (далі - ПАТ «Комерційний Банк Стандарт») право вимоги за іпотечним договором на підставі договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки та договорами застави, які забезпечували виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту.
7.4.          22 січня 2015 року ПАТ «Комерційний Банк Стандарт» відступило право вимоги за іпотечним договором ТОВ «ФК «Факторинг Про» на підставі договору про надання фінансових послуг факторингу № 01/22.01.2015. ТОВ «ФК «Факторинг Про» стало новим кредитором за договором про надання споживчого кредиту та новим іпотекодержателем за іпотечним договором.
7.5.          Перехід права вимоги за іпотечним договором спочатку до ПАТ «Комерційний Банк Стандарт», а потім до ТОВ «ФК «Факторинг Про» є незаконним. Тому позивач подав до суду позов визнання недійсними вказаних договорів відступлення права вимоги та факторингу (справа № 638/3062/15-ц). 
7.6.          6 березня 2015 року Дзержинський районний суд м. Харкова постановив ухвалу у справі № 638/3062/15-ц, згідно з якою за заявою позивача наклав арешт на нежитлові приміщення. 29 лютого 2016 року Київський районний суд м. Харкова у справі № 640/19631/15 за позовом ТОВ «ФК «Факторинг Про» до позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення - постановив ухвалу про об`єднання справи № 638/3062/15-ц зі справою № 640/19631/15 в одне провадження.
7.7.          13 березня 2015 року державний реєстратор Коваленко А. В. вніс запис про обтяження 9040350 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
7.8.          Проте 21 червня 2017 року державний реєстратор міської ради вніс до Реєстру відомості про припинення обтяження у вигляді арешту нерухомого майна на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 15 червня 2017 року про скасування арешту у справі № 640/19631/15. 
7.9.          Рішення державного реєстратора міської ради з індексним номером 35798087 про припинення обтяження у вигляді арешту є протиправним, бо позивач оскаржив ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15 червня 2017 року у справі № 640/19631/15, згідно з якою були скасовані заходи забезпечення позову та знятий арешт із нежитлових приміщень, до суду апеляційної інстанції. Тобто виконання вказаної ухвали було зупинене на підставі пункту 11 статті 153 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у чинній на той час редакції. 15 серпня 2017 року апеляційний суд Харківської області постановив ухвалу, згідно з якою скасував ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15 червня 2017 року.
7.10.       Протиправне зняття арешту з нежитлових приміщень зумовило незаконність наступних реєстраційних дій, вчинених під час припинення обтяження.
7.11.              Рішення з індексним номером 35892072, згідно з яким за іпотекодержателем зареєстрували право власності на нежитлові приміщення, та запис 21132373, який внесли на підставі цього рішення, є незаконними, і їх слід скасувати з таких підстав:
-                                          реєстрацію провели під час дії арешту, який наклав Дзержинський районний суд м. Харкова згідно з ухвалою від 6 березня 2015 року у справі № 638/3062/15-ц за позовом позивача до АТ «Банк Золоті Ворота», ПАТ «Комерційний банк Стандарт» та іпотекодержателя про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги;
-                                          у червні 2017 року іпотекодержатель, маючи намір зареєструвати за собою право власності на нежитлові приміщення, надав реєстратору датовану 15 липня 2015 року вимогу про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання, яку надсилав позивачу та яка не відповідала вимогам Закону України «Про іпотеку»;
-                                          реєстратор не перевірив перелік документів та їх відповідність вимогам закону. Іпотекодержатель не надав реєстратору договір про надання споживчого кредиту та документи на його виконання. Крім того, у позивача не було кредитної заборгованості. Це підтверджує висновок судово-економічної експертизи № 03-19 від 10 жовтня 2019 року;
-                                          іпотекодержатель не надав реєстратору оцінку нежитлових приміщень суб`єкта оціночної діяльності.
7.12.              30 червня 2017 року іпотекодержатель уклав договір купівлі-продажу № 332 із кінцевим набувачем, згідно з яким останній набув у власність нежитлові приміщення. Право власності на них незаконно зареєстрували за кінцевим набувачем під час дії арешту.
7.13.              На дату придбання нерухомого майна у кінцевого набувача не було активів для такого правочину. Фактично сторони мали на меті збільшити ланцюг угод про відчуження майна та кількість набувачів з метою ускладнення його витребування позивачем. Кінцевий набувач є недобросовісним, бо був обізнаним про наявність спору позивача з іпотекодержателем щодо нежитлових приміщень і обтяження у вигляді арешту.
7.14.              11 липня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до іпотекодержателя та кінцевого набувача про визнання недійсним одностороннього правочину іпотекодержателя - звернення стягнення на нежитлові приміщення як предмет іпотеки - та витребування цих приміщень із незаконного володіння кінцевого набувача (справа № 640/10584/17). 
6 квітня 2018 року Київський районний суд м. Харкова ухвалив рішення, згідно з яким цей позов задовольнив. 21 листопада 2018 року Харківський апеляційний суд залишив це рішення без змін.
7.15.              28 листопада 2018 року відбулося скасування реєстрації права власності кінцевого набувача на нежитлові приміщення на підставі судових рішень у справі № 640/10584/17.
7.16.              29 листопада 2018 року державний реєстратор Чугуївської РДА повторно внесла до Реєстру запис 29163757 про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за кінцевим набувачем. Підставою вказала договір купівлі-продажу від 30 червня 2017 року, який уклали іпотекодержатель і кінцевий набувач. Право власності повторно незаконно зареєстрували за останнім.
7.17.              Після того, як кінцевий набувач став власником нежитлових приміщень, 11 грудня 2018 року державний реєстратор КП «Постачальник послуг» прийняв три незаконні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень із індексними номерами 44533304 (запис 29373708), 44535259 (запис 29375484), 44537400 (запис 29377502), згідно з якими нежитлові приміщення поділили. 
7.18.              Ці приміщення вибули з володіння позивача поза його волею внаслідок незаконних дій іпотекодержателя та кінцевого набувача. 
7.19.              З огляду на викладене слід також визнати протиправним і скасувати рішення з індексним номером 44538110, на підставі якого «внесені відомості про погашення права власності та закриття об`єкта нерухомого майна на підставі поділу цього об`єкта».
7.20.              Ефективними способами захисту порушеного права позивача є витребування спірних приміщень із незаконного володіння кінцевого набувача та скасування вказаних рішень і записів реєстраторів.
8.           23 березня 2020 року позивач подав до суду заяву про зміну предмета позову, у якій просив замінити позовну вимогу про витребування нежитлових приміщень з чужого незаконного володіння кінцевого набувача на позовну вимогу про визнання за позивачем права власності на ці приміщення (т. 1, а. с. 226-231). Мотивував заяву так:
8.1.          Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав допускається виключно з одночасним визнанням речових прав. 
8.2.          Ефективним способом захисту права власності, передбаченим абзацом третім частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV), є саме визнання за позивачем права власності на нежитлові приміщення, а не витребування їх із незаконного володіння кінцевого набувача.
(3) Зміст судових рішень суду першої інстанції
9.           12 серпня 2020 року Київський районний суд міста Харкова постановив ухвалу, згідно з якою прийняв до розгляду заяву про уточнення позовних вимог від 23 березня 2020 року.
10.        7 лютого 2023 року Київський районний суд міста Харкова ухвалив рішення, згідно з яким позов задовольнив: 
(1) визнав протиправним і скасував рішення з індексним номером 35798087;
(2) визнав протиправним і скасував рішення з індексним номером 35892072 та скасував у Реєстрі запис 21132373;
(3) визнав протиправним і скасував рішення з індексним номером 35934643 та скасував у Реєстрі запис 21176404;
(4) визнав протиправним і скасував рішення з індексним номером 44309140 та скасував у Реєстрі запис 29163757;
(5) визнав протиправним і скасував рішення з індексним номером 44431314;
(6) визнав протиправним і скасував рішення з індексним номером 44507721 та скасував у Реєстрі запис 29352079;
(7) визнав протиправним і скасував рішення з індексним номером 44533304 та скасував у Реєстрі запис 29373708;
(8) визнав протиправним і скасував рішення з індексним номером 44535259 та скасував у Реєстрі запис 29375484;
(9) визнав протиправним і скасував рішення з індексним номером 44537400 та скасував у Реєстрі запис 29377502;
(10) визнав протиправним і скасував рішення з індексним номером 44538110;
(11) визнав за позивачем право власності на нежитлові приміщення.
11.            Мотивував рішення так:
11.1.       Реєстратори протиправно зареєстрували право власності на нежитлові приміщення за іпотекодержателем і кінцевим набувачем та припинили право власності позивача. На момент вчинення реєстраційних дій нежитлові приміщення були обтяжені арештом.
11.2.       Неприйнятними є аргументи відповідачів про те, що на час набуття іпотекодержателем права власності на нежитлові приміщення арешт був скасований згідно з ухвалою, яку постановив 15 червня 2017 року Київський районний суд м. Харкова у справі № 640/19631/15. Цю ухвалу позивач оскаржив до апеляційного суду, тобто її виконання було зупинене на підставі пункту 11 статті 153 ЦПК України. Згідно з відповіддю судді Шмадченко С. І. від 16 березня 2018 року на запит суду щодо отримання інформації стосовно звернення позивача з апеляційною скаргою на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 15 червня 2017 рокуу справі № 640/19631/15 вказана ухвала суду на момент оскарження законної сили не набрала. 
11.3.       Іпотекодержатель не довів, що він надав реєстратору документи, які підтверджують розмір заборгованості позивача. Він не дотримав розумних строків звернення до позивача з вимогою про усунення порушення забезпеченого іпотекою зобов`язання. З дати відправлення цієї вимоги - 15 липня 2015 року - до дати державної реєстрації права власності за іпотекодержателем - 24 червня 2017 року - минули майже два роки. 
11.4.       Іпотекодержатель не надав реєстратору оцінку предмета іпотеки. Кінцевий набувач долучив до відзиву на позовну заяву звіт про незалежну оцінку вартості нерухомого майна від 28 вересня 2015 року, термін дії якого становив 6 місяців із дати складання, тобто до 28 березня 2016 року. Тому на момент звернення стягнення на предмет іпотеки та подання іпотекодержателем документів реєстратору, а саме 24 червня 2017 року, той звіт втратив чинність.
11.5.       Кінцевий набувач є недобросовісним, бо він був обізнаний про спір позивача з іпотекодержателем щодо нежитлових приміщень. Про це вказав сам кінцевий набувач, зауваживши, що з метою придбання нежитлових приміщень він отримав у нотаріуса усі витяги з державних реєстрів. 
11.6.       Позивач уже звертався до суду з позовом до іпотекодержателя та кінцевого набувача, у якому він, зокрема, просив витребувати в останнього нежитлові приміщення. У задоволені того позову Верховний Суд відмовив через обрання неефективного способу захисту порушеного права (справа № 640/10584/17).
(4) Зміст постанови апеляційного суду
12.        21 грудня 2023 року Харківський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою скасував рішення суду першої інстанції й ухвалив нове - про відмову у задоволенні позову; стягнув із позивача на користь кінцевого набувача 28 377,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги. Мотивував так:
12.1.          Суд першої інстанції помилково виснував, що обраний позивачем спосіб захисту зумовить поновлення його прав, і визнав цей спосіб належним.
12.2.          Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий за віндикаційним позовом до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 і 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника. Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається, виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, включаючи право володіння (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).
12.3.          Власником нежитлових приміщень на час розгляду справи є кінцевий набувач на підставі договору купівлі-продажу, який він уклав із іпотекодержателем. Тобто у позивача із кінцевим набувачем нежитлових приміщень немає договірних відносин.
12.4.          23 жовтня 2019 року Верховний Суд прийняв постанову у справі № 640/10584/17, згідно з якою відмовив позивачу у задоволенні позову до іпотекодержателя та кінцевого набувача про визнання недійсним одностороннього правочину - звернення стягнення на нежитлові приміщення, витребування їх із чужого незаконного володіння кінцевого набувача та скасування запису про право власності на спірне майно за останнім. Верховний Суд мотивував постанову так: 
-                  державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором є рішенням реєстратора, яке слід оскаржувати згідно зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та статтею 37 Закону № 1952-IV, а не в порядку оспорення дійсності правочинів;
-                  вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування запису про право власності за кінцевим набувачем є похідними вимогами від вимоги про визнання недійсним одностороннього правочину.
12.5.          Позивач не позбавлений можливості звернутись до суду з позовом про витребування нежитлових приміщень з незаконного володіння з інших підстав.
(5) Провадження у суді касаційної інстанції
13.        23 січня 2024 року адвокат в інтересах позивача подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
14.        15 лютого 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення тієї ухвали.
15.        23 лютого 2024 року адвокат в інтересах позивача подала до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги.
16.        27 березня 2024 рокуВерховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача та витребування справи із суду першої інстанції.
17.        18 червня 2024 рокуВерховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою призначив справу до судового розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
18.        Позивач мотивував касаційну скаргу так:
18.1.              Оскаржена постанова не ґрунтується на верховенстві права, є незаконною і необґрунтованою. Апеляційний суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини справи та неналежно оцінив усі докази й аргументи учасників справи; порушивши вимоги частини першої статті 367 ЦПК України, вийшов за межі доводів і вимог апеляційної скарги; формально підійшов до розгляду справи й обґрунтував постанову лише неефективністю обраного позивачем способу захисту.
18.2.              Суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 640/10584/17 між тими самими сторонами (провадження № 61-47620св18) (державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є рішенням державного реєстратора, яке можна оскаржити відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» та статті 37 Закону № 1952-IV, а не у порядку оскарження дійсності правочинів, до яких рішення державного реєстратора не належить). Аналогічні висновки див. у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18), від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц (провадження № 14-661цс18), від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 жовтня 2021 року у справі № 761/43002/19-ц (провадження № 61-6485св21)).
18.3.              Верховний Суд у спірних правовідносинах, в яких вже була застосована як спосіб захисту вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування в Реєстрі запису про право власності кінцевого набувача, виснував, що ефективним способом захисту є саме оскарження рішень державного реєстратора.
18.4.              Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 640/10584/17 відступив від висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, які застосував апеляційний суд в оскарженій постанові, бо нежитлові приміщення були неодноразово відчужені. Виснував, що у спірних правовідносинах слід оскаржувати рішення державного реєстратора відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» та статті 37 Закону № 1952-IV. Вимогу про витребування майна з чужого незаконного володіння як єдиний можливий, на думку апеляційного суду, самостійний та ефективний спосіб захисту Верховний Суд у постанові в справі № 640/10584/17 визнав похідною та відмовив у її задоволенні.
18.5.              Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 826/13961/17 (яка теж стосується спору сторін справи № 953/2028/20) виснувала, що питання про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію за іпотекодержателем і кінцевим набувачем права власності на спірні приміщення слід вирішувати за правилами ЦПК України, бо спір стосується поновлення порушеного цивільного права позивача.
18.6.              Необхідно відступити від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), які застосував апеляційний суд, через їхню невідповідність обставинам справи та вимогам чинного на момент звернення до суду законодавства. Така необхідність зумовлена тим, що позивач намагається захистити право власності ще з 2015 року. Весь час змінюється судова практика та законодавство. Способи захисту з такою зміною стають неефективними, що зумовлює порушення права позивача на захист. Висновки, які застосував апеляційний суд, Велика Палата Верховного Суду сформувала не лише після подання позивачем позову, але й після закриття підготовчого провадження, коли позивач вже не мав процесуальної можливості змінити предмет чи підстави позову.
18.7.              Унаслідок поділу нежитлових приміщень кінцевим набувачем витребувати спірне нерухоме майно неможливо. Ця обставина додатково підтверджує аргумент про неефективність такого способу захисту порушеного права як витребування майна з чужого незаконного володіння.
(2) Позиції інших учасників справи
19.        Інші учасники справи відзиви на касаційну скаргу не подали. 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
(1) Межі розгляду справи у суді касаційної інстанції
20.        27 березня 2024 рокуВерховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на постанову апеляційного суду на підставах, визначених у пунктах 1 і 2 частини другої статті 389 ЦПК України.
21.        Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
22.        З огляду на вказаний припис Верховний Суд за загальним правилом переглядає оскаржені судові рішення у межах тих доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження.
(2) Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої й апеляційної інстанцій
(2.1) Чи можливо захистити право власності позивача на нежитлові приміщення за вимогою про скасування рішення реєстратора, згідно з яким відбувся перехід цього права до іпотекодержателя, якщо в іншій справі Верховний Суд виснував, що для позивача саме такий спосіб захисту у спірних правовідносинах є ефективним?
23.        Позивач просив захистити його право власності на нежитлові приміщення, зокрема, шляхом скасування рішення реєстратора, згідно з яким за іпотекодержателем зареєстроване право власності на нежитлові приміщення. Стверджував, що така реєстрація права власності на предмет іпотеки відбулася з численними порушеннями. Зокрема вказав, що перехід права власності відбувся під час дії арешту, який суд наклав за заявою позивача, без оцінки предмета іпотеки, за відсутності належних документів про наявність кредитної заборгованості, без належного повідомлення позивача про усунення порушення кредитного зобов`язання, яке іпотекодержатель мав надіслати позивачу перед зверненням стягнення на такий предмет. 
Позивач зауважив, що не вперше звертається до суду з метою повернути нежитлові приміщення. В одній із таких справ за його позовом про визнання недійсним одностороннього правочину щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та витребування спірного майна з незаконного володіння кінцевого набувача Верховний Суд звернув увагу, що оскаржити слід саме рішення реєстратора про реєстрацію за іпотекодержателем права власності на нежитлові приміщення, а тому відмовив у задоволенні всіх вимог, включно з вимогою про витребування майна.
24.        Суд першої інстанції задовольнив позов з наведених позивачем підстав. Апеляційний суд скасував це рішення та виснував, що обраний позивачем спосіб захисту не зумовить поновлення його прав. Вказав, що власником нежитлових приміщень на час розгляду справи є кінцевий набувач на підставі договору купівлі-продажу, який він уклав із іпотекодержателем; оскільки у позивача немає договірних відносин із кінцевим набувачем, ефективним способом захисту порушеного права позивача є вимога про витребування майна. 
25.        У касаційній скарзі позивач наголосив, що з урахуванням неодноразових спроб відновити право власності на нежитлові приміщення, зокрема шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, у задоволенні якої Верховний Суд у справі № 640/10584/17 23 жовтня 2019 року відмовив, ефективним способом захисту є саме оскарження рішення реєстратора про реєстрацію за іпотекодержателем права власності на нежитлові приміщення як на предмет іпотеки. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду частково погоджується з цим аргументом позивача.
26.        Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
27.        Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
28.        Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
29.        Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. mutatis mutandis, зокрема, постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55)).
30.        Інакше кажучи, застосування кожного способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим. Це означає, що спосіб захисту, який обрав позивач, у разі задоволення відповідної вимоги має реально відновити його суб`єктивне право, яке порушене, оспорене або не визнане. Для визначення цього суд має насамперед з`ясувати: які правовідносини є спірними; чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи є цей спосіб ефективним для захисту саме того права позивача, яке у спірних правовідносинах порушив, оспорив або не визнав належний відповідач.
31.        Якщо обраний позивачем спосіб захисту відповідає змісту відповідного права, характеру його порушення, оспорення чи невизнання, наслідкам цих дій і меті, яку обґрунтовано прагне досягнути позивач, забезпечує відновлення, наскільки це можливо, такого права (зумовлює потрібний для захисту результат без необхідності вчинення інших дій з цією метою, зокрема повторного звернення до суду), такий спосіб захисту відповідає вимогам належності й ефективності. У кожному юридичному спорі судовий захист повинен бути повним і відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2024 року у справі № 910/2592/19 (пункти 110-115)).
32.        У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону(частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі - у редакції, яка була чинною на момент укладення іпотечного договору)).
33.        Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частини перша та друга статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
34.        Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією зі сторін дій, що порушують права та законні інтереси іншої. Позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача. Вимога про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем опосередковує відновлення становища, яке існувало до порушення права іпотекодавця.
Якщо правовідносини сторін щодо спірного нерухомого майна є договірними, і це майно не було відчужене третім особам, вимогу про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно за іпотекодержателем суд не може вважати неналежним способом захисту. Задоволення такого позову зумовить внесення державним реєстратором до Реєстру відомостей про речове право позивача на спірне майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення. Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України. 
Під час розгляду справ цієї категорії суд повинен оцінити всі обставини, які мали місце під час звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: (а) визначити неправомірність дій особи, яка зазначена у Реєстрі як власник (адже саме ці дії зумовили внесення до Реєстру відповідних відомостей); (б) констатувати, що ці дії не могли зумовити набуття права власності особою, яка зазначена у Реєстрі як власник; (в) зазначити, що у цієї особи відсутнє право власності, а отже, (г) це право належить позивачеві.
35.        Рішення суду про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності іпотекодержателя-відповідача є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем тільки за умови, що на час вчинення реєстраційної дії на виконання такого рішення право власності зареєстроване за цим відповідачем, а не за іншою особою (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (пункти 102, 114-116, 124)).
36.        Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
37.        Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово робила висновок щодо належного й ефективного способу захисту права власності після звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо цей предмет іпотекодержатель надалі відчужив третій особі. Таким способом, як правильно зазначив апеляційний суд, є виключно витребування майна з незаконного володіння кінцевого набувача, з яким у власника немає договірних відносин. 
Інакше кажучи, оскільки заволодіння нерухомим майном полягає у внесенні відомостей про державну реєстрацію права власності на це майно, то якщо таке право зареєстроване за іншою, ніж власник, особою, належним способом захисту його права власності є вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні відомостей про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Реєстру відомостей про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно. Такі відомості можна внести у разі, якщо це право зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. mutatis mutandis, зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 95-98), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86, 115), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 57)).
38.        Суди попередніх інстанцій встановили такі факти:
38.1.    27 грудня 2007 року позивач і ПАТ «Банк Золоті Ворота» уклали договір про надання споживчого кредиту.
38.2.    28 грудня 2007 року позивач уклав із ПАТ «Банк Золоті Ворота» іпотечний договір, згідно з яким передав в іпотеку банку нерухоме майно - нежитлові приміщення. Позивач є їхнім власником на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 27 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т. П. і зареєстрованого за № 5045.
38.3.    29 грудня 2014 року на підставі договорів про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки та договорами застави разом із їх невід`ємними частинами - договорами про внесення змін, договорами забезпечення, поруки - від ПАТ «Банк Золоті Ворота» до ПАТ «Комерційний Банк Стандарт» перейшло право вимоги за іпотечним договором.
38.4.    22 січня 2015 року ПАТ «Комерційний Банк Стандарт» і ТОВ «ФК «Факторинг Про» уклали договір про надання фінансових послуг факторингу № 01/22.01.2015 та договір відступлення прав за іпотечним договором. ТОВ «ФК «Факторинг Про» стало новим кредитором за договором про надання споживчого кредиту та новим іпотекодержателем за іпотечним договором.
38.5.    27 червня 2017 року приватний нотаріус Малахова Г. І. прийняла рішення з індексним номером 35892072, згідно з яким внесла до Реєстру запис 21132373 від 24 червня 2017 року, 16:32:41, про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за іпотекодержателем.
38.6.    30 червня 2017 року приватний нотаріус Іващенко М. М. прийняла рішення з індексним номером 35934643, згідно з яким внесла до Реєстру запис 21176404 про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за кінцевим набувачем. Підставою виникнення права власності вказала договір купівлі-продажу від 30 червня 2017 року № 332.
38.7.    29 листопада 2018 року державний реєстратор Чугуївської РДА прийняла рішення з індексним номером 44309140, згідно з яким внесла до Реєстру запис 29163757 від 29 листопада 2018 року про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за кінцевим набувачем. Підставою виникнення права власності вказала договір купівлі-продажу від 30 червня 2017 року № 332.
38.8.    5 грудня 2018 року державний реєстратор КП «Агенція адміністративних послуг» прийняв рішення 44431314, згідно з яким вніс до Реєстру відомості про скасування права власності на нежитлові приміщення за кінцевим набувачем.
38.9.    10 грудня 2018 року державний реєстратор КП «Агенція адміністративних послуг» вніс до Реєстру відомості про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за кінцевим набувачем і про припинення права власності на них за позивачем (рішення з індексним номером 44507721, запис 29352079).
38.10. 11 грудня 2018 року державний реєстратор КП «Постачальник послуг» прийняв:
        рішення з індексним номером 44535259 про реєстрацію за кінцевим набувачем права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху № 1-12 загальною площею 132,8 кв. м із літ. «А-3» за адресою: АДРЕСА_1 ;
        рішення з індексним номером 44533304 про реєстрацію за кінцевим набувачем права власності на нежитлові приміщення 2-го поверху № 1-14 загальною площею 233,4 кв. м із літ. «А-3» за адресою: АДРЕСА_1 ;
        рішення з індексним номером 44537400 про реєстрацію за кінцевим набувачем права власності на нежитлові приміщення 3-го поверху № 1-15 загальною площею 269,1 кв. м із літ. «А-3» за адресою: АДРЕСА_1 ;
        рішення з індексним номером 44538110 про закриття розділу Реєстру щодо нежитлових приміщень унаслідок їхнього поділу.
38.11. 6 квітня 2018 року Київський районний суд м. Харкова ухвалив рішення у справі № 640/10584/17, яке 21 листопада 2018 року залишив без змін Харківський апеляційний суд. Згідно з цим рішенням задовольнив позов позивача до іпотекодержателя та кінцевого набувача: визнав недійсним односторонній правочин іпотекодержателя у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення; витребував зазначене майно з чужого незаконного володіння та повернув його позивачеві; скасував запис у Реєстрі про право власності кінцевого набувача № 21176404 щодо об`єкта нерухомого майна - нежитлових приміщень, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 100527463101.
38.12. 23 жовтня 2019 року Верховний Суд прийняв постанову у справі № 640/10584/17, згідно з якою скасував рішення Київського районного суду м. Харкова від 6 квітня 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року і відмовив у задоволенні позову.
39.        Вимогу про скасування рішення з індексним номером 35892072, згідно з яким іпотекодержатель у позасудовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки зареєстрував за собою право власності на нежитлові приміщення, позивач мотивував тим, що на час прийняття цього рішення на нежитлові приміщення був накладений арешт, а іпотекодержатель не надав реєстратору всі необхідні документи для проведення реєстраційних дій (оцінку нежитлових приміщень, повідомлення про усунення порушення, яке іпотекодержатель мав надіслати позивачу перед зверненням стягнення на предмет іпотеки, належні докази на підтвердження наявності кредитного боргу та його розміру), що унеможливлювало перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя.
40.        Задовольняючи цю вимогу, суд першої інстанції проаналізував доводи позивача та виснував, що його право власності на нежитлові приміщення було порушене, бо іпотекодержатель зареєстрував це право за собою, незважаючи на те, що суд наклав на нього арешт, і що іпотекодержатель не надав реєстратору всі необхідні документи для проведення такої реєстрації на підставі іпотечного застереження, зокрема не надав оцінку нежитлових приміщень.
41.        Апеляційний суд вважав, що, заявивши вимогу про скасування рішення реєстратора про реєстрацію за іпотекодержателем права власності на нежитлові приміщення, позивач обрав неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки ефективним є лише вимога про витребування нежитлових приміщень з незаконного володіння кінцевого набувача.
42.        Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зауважує, що висновок апеляційного суду по суті є правильним. Однак за обставин цієї справи відмова у задоволенні вимоги позивача про скасування рішення про реєстрацію за іпотекодержателем права власності на нежитлові приміщення не узгоджується з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати, викладеним у постанові від 23 жовтня 2019 року в справі № 640/10584/17.
42.1.    За обставинами тієї справи позивач звернувся із позовом до іпотекодержателя та кінцевого набувача, в якому просив: (1) визнати недійсним односторонній правочин іпотекодержателя у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення; (2) витребувати це майно з чужого незаконного володіння кінцевого набувача; (3) скасувати у Реєстрі запис 21176404 про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за кінцевим набувачем.
42.2.    У постанові від 23 жовтня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, відмовляючи у задоволенні позову у справі № 640/10584/17, звернув увагу на таке: 
27 червня 2017 року приватний нотаріус прийняв рішення про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за ТОВ «ФК «Факторинг Про» (номер запису 21132373). Підставою виникнення права власності реєстратор вказав договір іпотеки від 28 грудня 2007 року № 07-347, а підставою внесення запису - рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 27 червня 2017 року;
державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є рішенням державного реєстратора, яке слід оскаржувати відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» та статті 37 Закону № 1952-IV, а не у порядку оспорення дійсності правочинів, до яких рішення державного реєстратора не належить (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц). 
З урахуванням викладеного Верховний Суд у постанові в справі № 640/10584/17 вважав необґрунтованою вимогу про визнання недійсним одностороннього правочину ТОВ «ФК «Факторинг Про» про звернення стягнення на предмет іпотеки. А тому виснував про відмову у задоволенні як похідних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та про скасування запису в Реєстрі про право власності кінцевого набувача номер  НОМЕР_1 . 
42.3.    Отже, Верховний Суд у постанові в справі № 640/10584/17 зорієнтував позивача на необхідність оскарження рішення реєстратора про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем і не розглядав вимогу про витребування майна як самостійну, маючи інформацію про те, що це майно зареєстроване на час розгляду тієї справи за кінцевим набувачем, із яким позивач не має договірних відносин. Тому подання у справі № 953/2028/20 позову про скасування рішення з індексним номером 35892072, згідно з яким право власності на нежитлові приміщення перейшло до іпотекодержателя, було зумовлене вказівкою Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року в справі № 640/10584/17. Цю вказівку позивач виконав. 
42.4.    Тому, незважаючи на те, що у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що визначений у частині четвертій статті 37 Закону України «Про іпотеку» спосіб захисту можна застосувати лише тоді, якщо іпотекодержатель після реєстрації за собою права власності на предмет іпотеки не відчужив останній третій особі (пункти 102, 105-107, 114-115, 153), з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини справи № 953/2028/20 через неналежність способу захисту не можна відмовити у задоволенні вимоги позивача про скасування рішення з індексним номером 35892072, згідно з яким право власності на предмет іпотеки перейшло до іпотекодержателя. 
42.5.    Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов у цій частині, тоді як апеляційний суд сформулював правильний для подібних спірних правовідносин висновок, але помилково не врахував постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 640/10584/17 за позовом того ж позивача до іпотекодержателя та кінцевого набувача.
43.        Однією з підстав позову позивач зазначив ненадання іпотекодержателем державному реєстратору оцінки нежитлових приміщень для реєстрації за ним права власності на них на підставі іпотечного застереження.
43.1.    Ціна набуття права власності на нежитлові приміщення як предмет іпотеки є істотною обставиною. Тому іпотекодержатель мав надати державному реєстратору документ про експертну оцінку предмета іпотеки для реєстрації за собою права власності на нежитлові приміщення. Такий висновок узгоджується з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, яка вказала, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, яку має погодити власник майна, а за відсутності інформації про вартість предмета іпотеки, за якою відбулося зарахування вимог, має місце порушення вимог договору щодо процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц). 
43.2.    До 26 лютого 2020 року Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, не передбачав подання державному реєстратору звіту про оцінку предмета іпотеки. Проте така вимога була у частині третій статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення іпотечного договору та звернення стягнення на предмет іпотеки), який має вищу юридичну силу: іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, та зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. 
43.3.    Ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, тому іпотекодержатель зобов`язаний надати державному реєстратору документ про експертну оцінку предмета іпотеки для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки. Підставою для скасування такої реєстрації є порушення іпотекодержателем вимог законодавства під час позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки. До таких порушень належить, зокрема, ненадання експертної оцінки предмета іпотеки на день його відчуження (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 201/15228/17 (пункти 9.3.5-9.3.6)).
43.4.    Суд першої інстанції встановив, що іпотекодержатель не надав державному реєстратору оцінку нежитлових приміщень, яку мав провести суб`єкт оціночної діяльності. Серед документів, які іпотекодержатель подавав для реєстрації за ним права власності на нежитлові приміщення, відсутня вказівка про оцінку цього майна (т. 1, а. с. 111 зворот).
43.5.    Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив аргумент іпотекодержателя про те, що проведення такої оцінки підтверджує долучений до відзиву на позовну заяву звіт про незалежну оцінку вартості нерухомого майна від 28 вересня 2015 року. Термін дії того звіту становив 6 місяців з дати складання, тобто до 28 березня 2016 року. Отже, на момент звернення стягнення на предмет іпотеки та подання іпотекодержателем документів державному реєстратору - 24 червня 2017 року - означений звіт уже не був чинним.
43.6.    Із урахуванням набуття права власності на предмет іпотеки за відсутності оцінки вартості нежитлових приміщень Верховний Суд погоджується із висновком суду першої інстанції про неправомірність дій іпотекодержателя, які були спрямовані на набуття права власності на предмет іпотеки. Оскільки іпотекодержатель неправомірно зареєстрував за собою право власності на нежитлові приміщення, то суд першої інстанції правильно виснував, що захист порушеного права власності позивача має бути забезпечений шляхом скасування рішення з індексним номером 35892072. Реєстрація за іпотекодержателем права власності на нежитлові приміщення як предмет іпотеки у позасудовому порядку за відсутності оцінки цього майна є самостійною підставою для скасування відповідного рішення.
43.7.    Тому постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні вимоги позивача до іпотекодержателя про скасування рішення з індексним номером 35892072 слід скасувати, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення вказаної вимоги - змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови. З урахуванням цього обґрунтованість підстав для витребування нежитлових приміщень, зокрема добросовісність кінцевого набувача, має оцінити суд, який після цього розглядатиме відповідну вимогу позивача, яку він може заявити.
(2.2) Чи є підстави для визнання протиправними усіх оскаржених рішень реєстраторів, скасування їхніх рішень про припинення обтяження у вигляді арешту нежитлових приміщень, про скасування права власності позивача на них, про реєстрацію права власності на ці об`єкти за кінцевим набувачем, про реєстрацію за останнім права власності на нежитлові приміщення окремо 1-го, 2-го та 3-го поверхів, про закриття розділу реєстру щодо нежитлових приміщень унаслідок їхнього поділу, про скасування записів, внесених на підставі цих рішень (крім рішень про припинення арешту, скасування права власності позивача та про закриття розділу у Реєстрі щодо нежитлових приміщень унаслідок поділу) і на підставі рішення про реєстрацію права власності на приміщення за іпотекодержателем, а також для визнання за позивачем права власності на відповідні приміщення?
44.        Позивач зазначав, що іпотекодержатель, який із суттєвими порушеннями зареєстрував за собою у позасудовому порядку право власності на нежитлові приміщення як на предмет іпотеки, незаконно, не маючи на це права, відчужив їх кінцевому набувачу, який згодом їх поділив для унеможливлення їхнього повернення в майбутньому позивачеві. Стверджував, що кінцевий набувач не є добросовісним, бо той сам вказав, що перед придбанням спірних об`єктів отримав у нотаріуса всі необхідні витяги та знав про спори позивача з правонаступниками банку щодо переходу права вимоги за іпотечним договором. Тобто кінцевий набувач був або мав бути обізнаним про те, що нежитлові приміщення незаконно вибули з володіння позивача. 
45.        Тому позивач просив суд захистити його право власності на нежитлові приміщення шляхом визнання протиправними усіх оскаржених рішень реєстраторів, скасування тих їхніх рішень, які стосувалися припинення обтяження у вигляді арешту нежитлових приміщень, скасування права власності позивача на ці приміщення, переходу права власності на них від іпотекодержателя до кінцевого набувача, реєстрації за кінцевим набувачем права власності на нежитлові приміщення окремо 1-го, 2-го та 3-го поверхів (три рішення), закриття розділу Реєстру щодо нежитлових приміщень унаслідок їхнього поділу, скасування записів, внесених на підставі цих рішень (крім рішень про припинення арешту, скасування права власності позивача та закриття розділу у Реєстрі щодо нежитлових приміщень унаслідок поділу) і на підставі рішення про реєстрацію права власності на спірні приміщення за іпотекодержателем, а також шляхом визнання за позивачем права власності на відповідні приміщення.
46.        Суд першої інстанції задовольнив ці вимоги. Вважав їх обґрунтованими і такими, що відновлять порушене право позивача. Апеляційний суд відмовив у задоволенні означених вимог. Виснував, що оскільки власником нежитлових приміщень є кінцевий набувач, то ефективним способом захисту порушеного права позивача є вимога про витребування майна (віндикаційний позов).
47.        Позивач у касаційній скарзі наполягав, що обрав належний спосіб захисту, про що зазначив суд першої інстанції, і що є необхідність у відступленні від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц. Однак Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає ці доводи позивача необґрунтованими.
48.        Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
49.        В одній позовній заяві може бути об`єднано кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги) (частина перша статті 188 ЦПК України).
50.        За загальним правилом захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
51.        Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності на нерухоме майно зареєстроване за відповідачем, із яким позивач не має договірних відносин, то належним способом захисту є віндикаційний позов; задоволення останнього, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з незаконного володіння такого відповідача, є підставою для внесення до Реєстру відомостей про право власності позивача на це майно. Тоді як вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення права позивача. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 100, 125), від 9 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (пункт 84), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 153)).
52.        У справі № 640/10584/17 позовну вимогу про витребування майна позивач обґрунтовував тим, що через протиправне звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки незаконним є і подальше набуття кінцевим набувачем у власність нежитлових приміщень. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 жовтня 2019 року в тій справі відмовив у задоволенні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння як похідної від вимоги про визнання недійсним одностороннього правочину іпотекодержателя у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки. Тобто Верховний Суд у справі № 640/10584/17 не оцінював обґрунтованість або необґрунтованість вимоги про витребування нежитлових приміщень з володіння кінцевого набувача, а відмовив у її задоволенні лише з процесуальної підстави.
53.        Крім того, Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 640/10584/17 вказав, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є оскарження рішення з індексним номером 35892072, згідно з яким іпотекодержатель у позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки.
54.        Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду з огляду на вказане зауважує, що позивач має право повторно звернутися з позовом про витребування нежитлових приміщень з незаконного володіння кінцевого набувача через скасування як незаконного рішення реєстратора з індексним номером 35892072.
55.        Помилковим є твердження позивача про те, що внаслідок поділу нежитлових приміщень кінцевим набувачем витребувати це майно неможливо. Як поділ майна, так і його об`єднання, зміна кількісних і якісних характеристик, інша зміна, у тому числі шляхом реконструкції, не впливають на можливість власника захистити його право власності у визначений цивільним законодавством спосіб, зокрема витребувати це майно від володільця. Вказане стосується як земельних ділянок, так і споруджених на них об`єктів. Тому, якщо кінцевий набувач поділив нежитлові приміщення шляхом внесення нових записів до Реєстру, сформовані внаслідок поділу об`єкти не є новоствореними та можуть бути витребувані (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 травня 2018 року у справі № 29/5005/6381/2011, Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 56)).
56.        Апеляційний суд правильно зазначив, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є вимога про витребування нерухомого майна. У випадку його відчуження іпотекодержателем третій особі неможливим є задоволення вимог про скасування рішень реєстраторів про припинення арешту, накладеного на нежитлові приміщення, про скасування права власності позивача ці приміщення, про реєстрацію цього права на них за кінцевим набувачем, про реєстрацію за останнім права власності на нежитлові приміщення окремо 1-го, 2-го та 3-го поверхів (три окремі рішення), про закриття розділу Реєстру щодо нежитлових приміщень унаслідок їхнього поділу, про скасування записів, внесених на підставі цих рішень (крім рішень про припинення арешту, про скасування права власності позивача та про закриття розділу у Реєстрі щодо нежитлових приміщень унаслідок поділу) і на підставі рішення про реєстрацію права власності на ці приміщення за іпотекодержателем, а також про визнання права власності на ті об`єкти за позивачем. Такі вимоги не можуть замінити віндикаційний позов, тобто є неналежними у спірних правовідносинах. Проте апеляційний суд не врахував, що за обставин цієї справи питання про витребування нежитлових приміщень слід вирішувати у зв`язку зі скасуванням рішення з індексним номером 35892072 про перехід права власності на ці об`єкти до іпотекодержателя.
57.        Верховний Суд також зауважує, що вимоги про визнання протиправними рішень реєстраторів є неналежними способами захисту права власності позивача, оскільки суд, вирішуючи за необхідності питання про скасування цих рішень, у мотивувальній частині судового рішення оцінює їх на предмет законності.
58.        Колегія суддів відхиляє довід касаційної скарги про необхідність відступлення від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, про те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім набувачем цього майна, незалежно від того, скільки разів воно було відчужене до того, як потрапило у володіння такого набувача. Позивач належно не обґрунтував такої необхідності та не навів вагомих і достатніх аргументів про помилковість цього висновку. Лише твердження позивача про неможливість протягом тривалого часу захистити порушене право власності у суді через зміну судової практики не є підставою для відступлення від висновку, сформульованого у зазначеній та багатьох інших постановах Великої Палати Верховного Суду, починаючи з 2018 року.
59.        У касаційній скарзі позивач стверджував, що Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 640/10584/17 відступив від висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, які застосував апеляційний суд в оскарженій постанові, бо нежитлові приміщення були неодноразово відчужені.
60.        Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду звертає увагу на те, що усталеним у судовій практиці незалежно від виду судочинства та категорії справи є підхід, згідно з яким висновки щодо застосування норм судовою палатою касаційного суду мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати касаційного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати та колегії суддів касаційного суду (див., наприклад, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (пункт 8.12), Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20, від 20 грудня 2023 року у справі № 752/4079/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2023 року у справі № 757/42452/20, від 5 січня 2024 року у справах № 149/184/21 і № 337/2398/20, від 24 січня 2024 року у справах № 761/22446/20 і № 757/51692/19-ц, від 14 лютого 2024 року у справі № 523/8263/20 (пункт 51.3), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі № 932/9029/23). Тобто Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 640/10584/17 не застосовував інститут відступу від висновків Великої Палати Верховного Суду.
61.        З огляду на наведені мотиви постанову апеляційного суду слід змінити в мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови щодо відмови у задоволенні вимог позивача до іпотекодержателя та кінцевого набувача про визнання протиправними усіх оскаржених рішень реєстраторів, про скасування рішень реєстраторів, які стосувалися припинення обтяження у вигляді арешту нежитлових приміщень, скасування права власності позивача на них, переходу права власності на ці приміщення від іпотекодержателя до кінцевого набувача, реєстрації за останнім права власності на нежитлові приміщення окремо 1-го, 2-го та 3-го поверхів (три рішення), закриття розділу Реєстру щодо нежитлових приміщень унаслідок їхнього поділу, про скасування записів, внесених на підставі цих рішень (крім рішень про припинення арешту, про скасування права власності позивача та про закриття розділу у Реєстрі щодо нежитлових приміщень унаслідок поділу) і на підставі рішення про реєстрацію права власності на спірні приміщення за іпотекодержателем, а також про визнання за позивачем права власності на такі приміщення.
(2.3) Чи є приватні нотаріуси та державні реєстратори належними відповідачами у справі?
62.        Позивач заявив позовні вимоги, зокрема, до приватних нотаріусів і державних реєстраторів. Їх суди першої й апеляційної інстанцій вважали належними відповідачами.
63.        Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).
64.        Вимоги про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як пов`язані з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої позивач оспорює та щодо якої є аналогічний запис у Реєстрі (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (пункт 25), від 21 серпня 2019 року у справі № 805/2857/17-а, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (пункт 24), від 26 лютого 2020 року у справі № 287/167/18-ц (пункт 52)).
65.        Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що за подібних із цією справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора, приватного нотаріуса спірні правовідносини існують здебільшого між позивачем та іпотекодержателем через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 825/478/17, від 29 травня 2018 року у справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року у справі № 826/9417/16, від 6 червня 2018 року у справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року № 826/1656/18, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц).
66.        Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).
67.        Фізична особа, яка досягла повноліття, у цивільному процесі може бути стороною саме як така особа, а не як нотаріус, державний реєстратор тощо. Крім того, зміст і характер відносин учасників справи, встановлені судами попередніх інстанцій обставини підтверджують, що спір у позивача виник саме з іпотекодержателем і кінцевим набувачем, а не з приватними нотаріусами та державними реєстраторами міської ради, Чугуївської РДА, КП «Агенція адміністративних послуг», КП «Постачальник послуг». Тому такі нотаріуси і державні реєстратори є неналежними відповідачами. У разі задоволення позову вони зобов`язані виконати відповідне рішення суду, яке набрало законної сили, зокрема щодо скасування рішення про реєстрацію речового права, незалежно від того, чи був нотаріус або державний реєстратор залучений до участі у справі відповідачем або як третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.
68.        Отже, у задоволенні позовних вимог до приватних нотаріусів і державних реєстраторів слід було відмовити саме з цієї підстави. Тому постанову апеляційного суду у частині відмови у задоволенні вимог позивача до приватних нотаріусів і державних реєстраторів необхідно змінити в мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.
(3) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(3.1) Щодо суті касаційної скарги
69.        Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині (пункт 3 і 4 частини першої статті 409 ЦПК України).
70.        Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (стаття 412 ЦПК України).
71.        Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).
72.        З огляду на висновки цієї постанови постанову апеляційного суду слід:
        скасувати у частині відмови у задоволенні вимоги позивача до іпотекодержателя про скасування рішення з індексним номером 35892072, а рішення суду першої інстанції у частині задоволення цієї вимоги залишити в силі, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови;
        змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови щодо відмови у задоволенні всіх інших вимог позивача до іпотекодержателя та кінцевого набувача;
        змінити у мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови щодо відмови у задоволенні всіх вимог позивача до приватних нотаріусів і державних реєстраторів.
(3.2) Щодо судових витрат
73.        Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
74.        За подання до суду:
        позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлена ставка судового збору у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 
        позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
        апеляційної скарги на рішення суду - 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви;
        касаційної скарги на рішення суду - 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, в розмірі оспорюваної суми (підпункти 1, 2, 6 і 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»).
75.        За подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру (речення перше та друге частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір»).
76.        Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 1 січня 2020 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2 102,00 грн.
77.        Позивач заявив 17 вимог немайнового характеру про: (1) визнання протиправним і скасування рішення з індексним номером 35798087; 2) визнання протиправним і скасування рішення з індексним номером 35892072; 3) скасування запису 21132373; 4) визнання протиправним і скасування рішення з індексним номером 35934643; 5) скасування запису 21176404; 6) визнання протиправним і скасування рішення з індексним номером 44309140; 7) скасування запису 29163757; 8) визнання протиправним і скасування рішення з індексним номером 44431314; 9) визнання протиправним і скасування рішення з індексним номером 44507721; 10) скасування запису 29352079; 11) визнання протиправним і скасування рішення з індексним номером 44533304; 12) скасування запису 29373708; 13) визнання протиправним і скасування рішення з індексним номером 44535259; 14) скасування запису 29375484; 15) визнання протиправним і скасування рішення з індексним номером 44537400; 16) скасування запису 29377502; 17) визнання протиправним і скасування рішення з індексним номером 44538110), а також 1 вимогу майнового характеру (про визнання права власності на нежитлові приміщення вартістю 20 000 000,00 грн).
78.        За подання:
        позовної заяви позивач мав сплатити 24 803,60 грн судового збору ((17 х 2 102,00 грн х 0,4) + (2 102,00 грн х 5) = 14 293,6 грн + 10 510,00 грн);
        апеляційної скарги кінцевий набувач, який оскаржив рішення суду першої інстанції про задоволення позову у повному обсязі, мав сплатити 37 205,40 грн судового збору (24 803,60 грн х 150 %);
        касаційної скарги позивач, який просив скасувати постанову апеляційного суду про відмову у задоволенні позову та залишити в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, мав сплатити 49 607,20 грн судового збору (24 803,60 грн х 200 %).
79.        За подання:
-                   позовної заяви позивач сплатив 19 758,00 грн судового збору (т. 1, а. с. 19а), тобто не доплатив 5 045,60 грн;
-                   апеляційної скарги кінцевий набувач сплатив 29 638,20 грн судового збору (т. 4, а. с. 44), тобто не доплатив 7 567,20 грн;
-                   касаційної скарги позивач сплатив 39 517,60 грн, тобто не доплатив 10 089,60 грн.
Таким чином, позивач сумарно не доплатив до Державного бюджету України 15 135,20 грн, а кінцевий набувач - 7 567,20 грн.
80.        Суд першої інстанції питання про розподіл судових витрат не вирішував. Апеляційний суд в оскарженій постанові стягнув із позивача на користь кінцевого набувача 28 377,00 грн судового збору.
81.        Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
82.        За наслідками розгляду касаційної скарги:
        з іпотекодержателя на користь позивача слід стягнути 840,80 грн судового збору за одну задоволену вимогу немайнового характеру (2 102,00 грн х 0,4);
        з позивача на користь держави слід достягнути недоплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 5 045,60 грн (24 803,60 грн - 19 758,00 грн);
        постанову апеляційного суду у частині розподілу судового збору слід скасувати.
Вирішуючи питання про зміну розподілу судових витрат, Верховний Суд враховує таке: із 17 вимог немайнового характеру й 1 вимоги майнового характеру задоволена лише 1 вимога немайнового характеру, заявлена до іпотекодержателя; суд касаційної інстанції скасував постанову апеляційного суду у частині відмови у задоволенні тієї немайнової вимоги, а в іншій частині (відмови у задоволенні 16 немайнових і 1 майнової вимог) змінив мотивувальну частину вказаної постанови; кінцевий набувач не доплатив судовий збір, тому недоплачену ним частину іпотекодержатель (щодо однієї немайнової вимоги) та позивач (решту недоплачену частину) не компенсовують кінцевому набувачеві, а мають замість нього сплатити до Державного бюджету України. Тому слід стягнути:
(1) з позивача на користь кінцевого набувача 29 638,20 грн судового збору, який той сплатив за подання апеляційної скарги; 
(2) з іпотекодержателя на користь держави 1 261,20 грн судового збору, який кінцевий набувач не доплатив за подання апеляційної скарги у межах однієї задоволеної позовної вимоги немайнового характеру (2 102,00 грн х 0,4 х 150 %);
(3) з позивача на користь держави - 6 306,00 грн судового збору, який кінцевий набувач не доплатив за подання апеляційної скарги (37 205,40 грн - 29 638,20 грн - 1 261,20 грн);
        з іпотекодержателя на користь позивача слід стягнути 1 681,60 грн судового збору (2 102,00 грн х 0,4 х 200 %) за подання касаційної скарги у частині однієї вимоги немайнового характеру, яку суд задовольнив; 
        з позивача на користь держави треба стягнути 10 089,60 грн недоплаченого судового збору за подання касаційної скарги (49 607,20 грн - 39 517,60 грн ).
83.        Таким чином, судовий збір за наслідками розгляду справи у судах трьох інстанцій із урахуванням викладеного слід було б розподілити так:
-                   з позивача стягнути: (1) на користь держави 21 441,20 грн недоплаченого судового збору, з яких 5 045,60 грн - за подання позовної заяви, 10 089,60 грн - за подання касаційної скарги і 6 306,00 грн судового збору, який кінцевий набувач не доплатив за подання апеляційної скарги; (2) на користь кінцевого набувача - 29 638,20 грн судового збору, який той сплатив за подання апеляційної скарги;
-                   з іпотекодержателя стягнути (1) на користь держави - 1 261,20 грн судового збору, який кінцевий набувач не доплатив за подання апеляційної скарги у межах однієї задоволеної позовної вимоги немайнового характеру; (2) на користь позивача - 2 522,40 грн, з яких 840,80 грн - за подання позовної заяви з однією вимогою немайнового характеру, яку суд задовольнив, і 1 681,60 грн - за подання касаційної скарги у частині тієї вимоги.
Однак, оскільки позивач не доплатив до Державного бюджету України судовий збір у розмірі, більшому, ніж той, який за результатами розгляду справи йому має компенсувати іпотекодержатель, останній повинен сплатити 2 522,40 грн компенсації судового збору не позивачеві, а державі. Отже, іпотекодержатель має сумарно сплатити до Державного бюджету України 3 783,60 грн (2 522,40 грн + 1 261,20 грн). Відповідно на 2 522,40 грн слід зменшити суму стягнення з позивача до Державного бюджету України: 21 441,20 грн - 2 522,40 грн = 18 918,80 грн.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
у х в а л и в:
1.           Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2.           Постанову Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2023 року:
        скасувати у частині відмови у задоволенні позовної вимоги  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг Про» про скасування рішення з індексним номером 35892072 від 27 червня 2017 року та залишити в силі у частині задоволення вказаної вимоги рішення Київського районного суду міста Харкова від 7 лютого 2023 року, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови;
        змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови щодо відмови у задоволенні всіх інших позовних вимог  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг Про» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Міасин»;
        змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови щодо вирішення всіх позовних вимог  ОСОБА_1 до приватних нотаріусів Харківського міського нотаріального округу Малахової Галини Іванівни та Іващенко Марини Миколаївни, державного реєстратора Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради Корха Олександра Олександровича, державного реєстратора Чугуївської районної державної адміністрації Харківської області Сергєєвої Тетяни Анатоліївни, державного реєстратора Харківської філії Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Малишева Віталія Валерійовича, державного реєстратора Комунального підприємства «Постачальник послуг»Солоницівської селищної ради Луценка Павла Геннадійовича;
        скасувати у частині розподілу судового збору.
3.           Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) у дохід Державного бюджету України 18 918,80 грн (вісімнадцять тисяч дев`ятсот вісімнадцять грн 80 коп.) судового збору.
4.           Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Міасин» (код у ЄДР: 41423152; адреса місцезнаходження: вулиця Сергіївська, 3-Б, квартира № 70, місто Харків, 61001) - 29 638,20 грн (двадцять дев`ять тисяч шістсот тридцять вісім грн 20 коп.), які це товариство сплатило за подання апеляційної скарги.
5.           Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Факторинг Про» (код у ЄДР: 39030472, адреса місцезнаходження: проспект Московський, 273, місто Харків, 61106) у дохід Державного бюджету України 3 783,60 грн (три тисячі сімсот вісімдесят три грн 60 коп.) судового збору.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий 	 	В. І. Крат 	
Судді 	 	Д. А. Гудима 	
 	 	І. О. Дундар 	
 	 	Є. В. Краснощоков	
 	 	М. Ю. Тітов