КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 372/1988/15-ц                                                     Головуючий у 1 інстанції: Мора О.М.
Провадження №22-ц/824/2770/2025                                  Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
14 травня 2025 року                                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                           Гаращенка Д.Р.
суддів                                         Євграфової Є.П., Приходька К.П.,
при секретарі                                          Голінько А.Р.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 січня 2022 року у цивільній справі №372/1988/15-ц Обухівського районного суду Київської області за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства "Київське лісове господарство" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - ОСОБА_7 , про визнання недійсними правочинів, визнання недійсними державних актів, витребування земельних ділянок та визнання відсутнім права власності,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2015 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом, в інтересах держави, в особі Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) та Державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - ДП «Київське лісове господарство»), до відповідачів про визнання недійсними правочинів, визнання недійсними державних актів, витребування земельних ділянок та визнання відсутнім права власності.
 
17 жовтня 2019 року прокурор Київської області подав заяву про залучення належних відповідачів та уточнення позовних вимог та остаточно просив суд визнати недійсними наступне:
Зареєстрований у реєстрі за № 13885 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1,4 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0071;
Зареєстрований у реєстрі № 13836 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1,6 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0069;
Зареєстрований у реєстрі за № 13841 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,6 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0067;
Зареєстрований у реєстрі за № 13680 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1,4 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0066;
Зареєстрований у реєстрі за № 13860 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1,2 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0012;
Зареєстрований у реєстрі за № 13675 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1,0 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0011;
Зареєстрований у реєстрі за № 13816 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,8 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0064;
Зареєстрований у реєстрі за № 13846 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,6 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0063;
Зареєстрований у реєстрі за № 13831 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1,6 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0062;
Зареєстрований у реєстрі за № 13811 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,8 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0061;
Зареєстрований у реєстрі за № 13821 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1,4 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0060;
Зареєстрований у реєстрі за № 1378 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1,4 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0059;
Зареєстрований у реєстрі за № 13791 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1,0 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0058;
Зареєстрований у реєстрі за № 13856 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 1,2 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0057;
Зареєстрований у реєстрі за № 13806 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,8 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0056;
Зареєстрований у реєстрі за № 13801 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,8 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0055;
Зареєстрований у реєстрі за № 13851 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1,2 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0054;
Зареєстрований у реєстрі за № 13865 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1,0 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0053;
Зареєстрований у реєстрі за № 13828 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,8 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0052;
Зареєстрований у реєстрі за № 13786 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1,0 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0051;
Зареєстрований у реєстрі за № 13796 договір від 23 жовтня 2007 року дарування розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1,0 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0015;
Зареєстрований у реєстрі за № 14220 договір від 1 листопада 2007 року купівлі-продажу розташованої в смт. Козин Обухівського району Київської області земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 1,2 га з кадастровим номером 3223155400:06:006:0009.
Витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Київське лісове господарство» з незаконного володіння:
ОСОБА_7 - земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:06:003:0110 та 3223155400:06:003:0111 загальною площею 4,000 га;
ОСОБА_3 - земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:06:002:0005, 3223155400:06:003:0002, 3223155400:06:003:0097 загальною площею 7,200 га;
ОСОБА_2 - земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:06:003:0051,3223155400:06:003:0052,3223155400:06:003:0053,3223155400:06:003:0054, 3223155400:06:003:0055, 3223155400:06:003:0062, 3223155400:06:003:0063, 3223155400:06:003:0064 загальною площею 7,800 га;
ОСОБА_4 - земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:003:0101 загальною площею 3,000 га.
 
Визнати недійсними державний акт серії ЯЕ 956724 від 2 листопада 2007 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 3,0 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0097;
Державний акт серії ЯЕ 956721 від 2 листопада 2007 року на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку загальною площею 3,0 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0101;
Державний акт серії ЯЖ 676100 від 12 серпня 2009 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 0,6 га з кадастровим номером 3223155400:06:002:0005;
Державний акт серії ЯЖ 676125 від 12 серпня 2009 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 3,6 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0002.
Визнати недійсним рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Обухівського МРУЮ Київської області № 13070113 та № 13071806 від 15 травня 2014 року в частині реєстрації права власності ОСОБА_7 на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:06:003:0110 та 3223155400:06:003:0111;
Визнати відсутнім право власності на земельні ділянки:
Належні ОСОБА_3 - з кадастровими номерами 3223155400:06:003:0002, 3223155400:06:002:0005, 3223155400:06:003:0097;
Належні ОСОБА_4 - з кадастровим номером 3223155400:06:003:0101;
Належні ОСОБА_2 - з кадастровими номерами 3223155400:06:003:0051, 3223155400:06:003:0052, 3223155400:06:003:0053, 3223155400:06:003:0054, 3223155400:06:003:0055, 3223155400:06:003:0062, 3223155400:06:003:0063, 3223155400:06:003:0064, 3223155400:06:006:0009;
Належні ОСОБА_7 - з кадастровими номерами 3223155400:06:003:0110 та 3223155400:06:003:0111;
Визнати на земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:06:003:0002, 3223155400:06:002:0005, 3223155400:06:003:0097, 3223155400:06:003:0101, 3223155400:06:003:0051, 3223155400:06:003:0052, 3223155400:06:003:0053, 3223155400:06:003:0054, 3223155400:06:003:0055, 3223155400:06:003:0062, 3223155400:06:003:0063, 3223155400:06:003:0064, 3223155400:06:006:0009, 3223155400:06:003:0110 та 3223155400:06:003:0111 право власності держави в особі Кабінету Міністрів України та право користування за ДП «Київське лісове господарство».
 
В обґрунтування позову позивач зазначив, що під час проведення досудового розслідування було встановлено порушення вимог земельного законодавства при укладенні договорів дарування та купівлі-продажу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , у зв`язку з чим ці договори підлягають визнанню недійсними:
ОСОБА_1 , відчужуючи земельні ділянки, перелічені у пункті 1.1 цієї постанови, не мав на них права власності, оскільки договори дарування та купівлі-продажу як підстави нібито набуття ним такого права у 2004 році не укладались.
Земельні ділянки, перелічені у пункті 1.1 цієї постанови, не знаходяться у межах смт. Козин, а розташовані орієнтовно у 3 км від меж вказаного населеного пункту (це підтверджується інформацією Козинської селищної ради, схемою формування селищної ради й іншими графічними матеріалами).
Земельні ділянки, перелічені у пункті 1.1 цієї постанови, згідно зі статтями 19, 57 і 84 Земельного кодексу (далі - ЗК) України та статті 5 Лісового кодексу (далі - ЛК) України належали до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувались для ведення лісового господарства у порядку, визначеному ЛК України.
 
Короткий зміст рішень судів
 
Справа розглядалась судами неодноразово.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року,  залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 червня 2016 року, у задоволенні позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі КМУ, ДП «Київський лісгосп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про визнання недійсними правочинів, витребування земельних ділянок, визнання недійсними державних актів, визнання відсутнім права відмовлено.
 
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилено. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 червня 2016 року залишено без змін.
 
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року заяву заступника Генерального прокурора України задоволено частково. 
Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2017 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 червня 2016 року та рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляду до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що під час розгляду справи суд першої інстанції, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, встановив порушення прав КМУ як розпорядника лісовими земельними ділянками, що перевищують площу 1 га. Проте, суди не встановили початку перебігу позовної давності для КМУ, а також того, що КМУ було чи могло бути відомо про порушення його права, як і про особу, яка його порушила, до моменту звернення прокурора з відповідним позовом до суду (аналогічний висновок про те, що, встановивши порушення прав КМУ, суди не з`ясували та не перевірили, з якого моменту позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц). Крім того, у разі, якщо позивач заявив декілька позовних вимог, то питання застосування позовної давності, початку її перебігу та спливу має вирішуватися щодо кожної позовної вимоги окремо.
 
Протокольною ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 18 жовтня 2019 року замінено первісного відповідача ОСОБА_7 на належних відповідачів - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , залучено ОСОБА_7 до участі у розгляді справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 05 жовтня 2020 року позовну заяву першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі КМУ, ДП «Київський лісгосп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними правочинів, витребування земельних ділянок, визнання недійсними державних актів, визнання відсутнім права залишено без розгляду.
Постановою Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено. Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 05 жовтня 2020 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави, в особі КМУ, ДП «Київський лісгосп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійними правочинів, витребування земельних ділянок, визнання недійсними державних актів, визнання відсутнім права скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 31 січня 2022 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі КМУ, ДП «Київський лісгосп» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійними правочинів, витребування земельних ділянок, визнання недійсними державних актів, визнання відсутнім права відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі не були учасниками правовідносин з приводу вибуття спірних земельних ділянок із державної власності, придбали нерухоме майно шляхом укладення нотаріально посвідчених угод, тому не повинні нести цивільно-правову відповідальність за наявності обставин, зазначених прокурором в якості обґрунтування позову, підстави для позбавлення їх об`єктів права власності на нерухоме майно не підпадають під дію статей 387, 388 ЦК України, оскільки не відносяться до виключного кола обставин, які можуть слугувати підставою для витребування майна від добросовісного набувача, повернення земельної ділянки державі. 
Таким чином, витребування спірних земельних ділянок у відповідачів не ґрунтується на нормах національного та міжнародного законодавства, становить непропорційне втручання у право особи на мирне володіння майном. Доводи прокурора про неправомірні дії відповідачів суд першої інстанції відхилив, оскільки відсутній чинний вирок суду, який би встановлював винуватість у скоєними ними будь-яких злочинів, так само відсутні інші судові рішення, які б встановили незаконність набуття відповідачами права на землю або правочини або правовстановлюючі документи попередніх власників спірних земельних ділянок.
Суд першої інстанції зазначив, що прокурором неправильно застосована частина дев`ята статті 149 ЗК України, а також не враховано те, що спірні земельні ділянки не відносились до лісів першої групи, а тому не можуть вважатись єдиним масивом загальною площею більше 10 га, перебувають в межах Козинської селищної ради, тому право розпорядження спірними земельними ділянками не відносилось до сфери компетенції КМУ, який не є органом місцевого самоврядування. Прокурор не пред`явив позов в інтересах Козинської селищної ради. Позовні вимоги фактично пред`явлені в інтересах не держави загалом, а КМУ, доказів, чи була письмова вказівка (наказ) Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції для пред`явлення позову в інтересах держави в особі КМУ, прокурором не надано.
Також суд першої інстанції вказав, що недоведеність позовних вимог є достатньою підставою для відмови у їх задоволенні, тому наслідки спливу позовної давності застосуванню не підлягають.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, заступник керівника Київської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи; судом не досліджено наявні в матеріалах справи докази на підтвердження позовних вимог та не надано таким доказам правової оцінки.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що підставами звернення прокурора до суду з позовом у даній справі і є встановлені обставини безпідставного отримання відповідачами правовстановлюючих документів на оспорювані земельні ділянки та їх фактичне вибуття з власності держави не у встановлений законом спосіб.
Звернув увагу, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження факту вибуття землі із власності держави та постійного користування ДП «Київське лісове господарство», зміни її цільового призначення та подальшого надання у власність для інших потреб, ніж ведення лісового господарства, в порядку передбаченому чинним земельним законодавством. А позиція суду щодо наявності у ОСОБА_1 права власності на земельні ділянки, відчужені ним на користь ОСОБА_2 за договорами купівлі-продажу від 23.10.2007, є надуманою та ґрунтується на припущеннях.
Судом, в порушення вимог ст. 81, 95, 263, 264 ЦПК України, не надано жодної правової оцінки наданим прокурором доказам, які свідчать, що ОСОБА_1 а ні в 2004, а ні в 2007 роках не мав жодних належних правовстановлюючих документів на відчужувані земельні ділянки, і навпаки, означені землі станом на дату укладення договорів перебували у власності держави у складі угідь земель лісогосподарського призначення в постійному користуванні ДП «Київське лісове господарство».
Судом проігноровано, що частина державних актів на право власності на земельні ділянки на ім'я ОСОБА_1 від 18.06.2004, які зазначені у оспорюваних договорах купівлі-продажу як документи, що підтверджують право власності продавця, навіть теоретично не могли видаватись останньому у 2004 році, оскільки заявку на друк бланків державних актів з відповідними реквізитами Держкомземом України подано лише 02.09.2005, передано їх до Київського обласного головного управління земельних ресурсів 16.09.2005 та надіслано за відповідними накладними до Обухівського та Миронівського районних відділів земельних ресурсів. А інші примірники вказаних держаних актів, звіти щодо їх використання чи підтвердження реєстрації за ОСОБА_1 в органах земельних ресурсів відсутні, відповідачем їх оригінали чи засвідчені копії до матеріалів справи не долучались та судом не досліджувались.
Звернув увагу, що вказані, як підстава набуття ОСОБА_1 права власності на спірні земельні ділянки договори купівлі-продажу від 2004 року останнім не укладались, що підтверджується протоколами допитів самого ОСОБА_1 , а також    ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,   ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , Щур Н.Р. , поданими нотаріусом Щур Н.Р. звітами про використання бланків нотаріальних дій, а також вилученими під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12013000000000148 від 23.01.2013 у ОСОБА_8 (водій нотаріуса Щур Н. Р.) реєстрами вчинених нотаріальних дій нотаріуса Щур Н. Р. за період з 16.01.2004 по 22.04.2004, які нібито були викрадені у останньої.
Вважав, що за таких обставин не ґрунтуються на матеріалах справи висновки суду щодо законності цивільно-правових угод, на підставі яких відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки, оскільки згідно положень ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору.
Вказував, що не відповідають вимогам ст. 82 ЦПК України посилання суду на обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Київської області від 09.09.2017 у справі №372/391/17, оскільки таке рішення скасовано постановою Верховного Суду від 13.11.2019.
Судом безпідставно не надано оцінку документам, що зібрані в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №12013000000000148, з тих підстав, що вони здобуті поза межами процедур, передбачених ЦПК України, та за відсутності вироку у кримінальному провадженні.
Зауважив, що ЦПК України не визначає окремих процедур для зібрання письмових доказів, а відомості від державних підприємств, установ та організацій, отримані на запит слідчого в межах повноважень, передбачених КПК України, відповідають вимогам до письмових доказів, містять інформацію щодо предмету доказування, а будь-яка інформація, що дані докази зібрані у спосіб, не передбачений законом, відсутня. Крім цього, додав, що обвинувальні акти відносно ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 щодо вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 190, ч. 2, 3 ст. 358 КК України, скеровано до суду ще в жовтні 2017 року, триває судовий розгляд.
На думку скаржника, відсутність вироку жодним чином не може впливати на належність чи допустимість зазначених доказів, оскільки як під час судового слідства у кримінальному провадженні, так і під час оцінки доказів в порядку цивільного судочинства, суд оцінює подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням. Предмет цивільного позову безпосередньо не пов`язаний з доведенням чи необхідністю доведення вини будь-кого із учасників справи, а підстави позову не ґрунтуються на встановленні ролі конкретних осіб у протиправному оформленні та подальшому відчуженні речових прав держави на спірне майно.
Зазначив, що твердження суду першої інстанції не відповідають вимогам ст. 388 ЦК України щодо відсутності правових підстав для витребування у відповідачів спірних земельних ділянок.
Вважав, що є безпідставними аргументи суду про те, що Кабінет Міністрів України не мав розпоряджатись спірними землями, оскільки не відомо до якої групи відносились ліси на спірних землях, так як згідно інформації ВО «Укрдержліспроект» вказані ліси є рекреаційно-оздоровчими лісами - лісогосподарською частиною лісів зелених зон, які згідно Порядку поділу лісів на групи, віднесення їх до категорій захисності та виділення особливо захисних земельних ділянок лісового фонду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1995 №557, відносяться до лісів, які виконують переважно санітарно-гігієнічні та оздоровчі функції та відносяться до першої групи лісів.
Посилання суду на те, що спірні земельні ділянки знаходяться в межах смт Козин обґрунтовані виключно фразою «згідно позову», тоді як в позові зазначено, що земельні ділянки розташовані в 3 км від меж вказаного населеного пункту.
Судом першої інстанції не встановлено наявності волі будь-якого уповноваженого органу на припинення речового права держави на спірні земельні ділянки.
Судом безпідставно зазначено в рішенні на відсутність виключного випадку для представництва прокурором інтересів держави в особі КМУ з посилання на ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки на момент звернення прокурора до суду з даним позовом ця норма не набрала чинності.
За вказаних обставин просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 січня 2022 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задоволено частково.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 січня 2022 року в частині позовних вимог, заявлених в інтересах ДП «Київський лісгосп», скасовано. Позов у цій частині залишено без розгляду.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 січня 2022 року в частині позовних вимог до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення цих позовних вимог.
Витребувано на користь держави в особі КМУ з незаконного володіння:
ОСОБА_3 земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:06:002:0005, 3223155400:06:003:0002, 3223155400:06:003:0097;
ОСОБА_2 земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:06:003:0051, 3223155400:06:003:0052, 3223155400:06:003:0053, 3223155400:06:003:0054, 3223155400:06:003:0055, 3223155400:06:003:0062, 3223155400:06:003:0063, 3223155400:06:003:0064, 3223155400:06:006:0009;
ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:003:0101;
ОСОБА_6 земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:003:0111;
ОСОБА_5 земельні ділянки з кадастровими номерами 3223155400:06:002:0072, 3223155400:06:002:0073, 3223155400:06:002:0074, 3223155400:06:002:0075, 3223155400:06:002:0076, 3223155400:06:002:0077, 3223155400:06:002:0078, 3223155400:06:003:0112, 3223155400:06:003:0113, 3223155400:06:003:0114, 3223155400:06:003:0115, 3223155400:06:003:0116, 3223155400:06:003:0117, 3223155400:06:003:0118, 3223155400:06:003:0119, 3223155400:06:003:0120, 3223155400:06:003:0121, 3223155400:06:003:0122, 3223155400:06:003:0123, 3223155400:06:003:0124, 3223155400:06:003:0125.
 
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спір стосується лісових ділянок, які відносяться до земель лісового фонду Козинського лісництва та розміщені в кварталах 10, 14, 15, 18, 19, 20, 24 і знаходяться в землекористуванні ДП «Київський лісгосп», яким дозвіл на їх вилучення не надавався, звернень щодо проведення розрахунків збитків лісогосподарського виробництва до підприємства не надходило. Згоду на зміну цільового призначення Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства не надавало. Спірні земельні ділянки розташовані орієнтовно в 3 (трьох) кілометрах від меж смт Козин та в силу положень статей 19, 57, 84 ЗК України та статті 5 ЛК України, відносились до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства в порядку, визначеному ЛК України. Відповідно до положень статей 122, 149 ЗК України КМУ на момент подачі позову був компетентним органом, який наділений повноваженнями розпоряджатись спірними земельними ділянками. Спірні землі не вибували з державної власності у встановлений законом спосіб і рішень органів місцевого самоврядування або органів виконавчої влади, які наділені компетенцією розпоряджатись такими землями, не приймалось, тому позовні вимоги в частині витребування спірних земельних ділянок підлягають задоволенню. Суд першої інстанції безпідставно послався на відсутність вироку суду, яким встановлена винуватість у скоєних відповідачами злочинів, оскільки докази на спростування доводів прокурора, що земельні ділянки вибували із власності держави у незаконний спосіб, відсутні;
задоволення позовних вимог про витребування земельних ділянок не є втручанням у право на мирне володіння майном, оскільки у цій справі правовідносини, пов`язані з вибуттям лісових земель державної власності у приватну власність для інших цілей, ніж визначені законом, а тому втручання у право власності фізичних осіб шляхом задоволення позовної вимоги про витребування земельних ділянок безумовно становить «суспільний», «публічний» інтерес. Витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідачів відповідає критерію законності. Відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах лісогосподарства, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність відповідачів під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів;
оскільки однією з позовних вимог є витребування земельних ділянок з незаконного володіння, позовні вимоги про визнання недійсними договорів, визнання недійсними державних актів, визнання відсутнім права власності та визнання права власності, визнання недійсним рішення державного реєстратора, не відповідають належному способу захисту, а тому не підлягають задоволенню;
позовні вимоги до ДП «Київський лісгосп» задоволенню не підлягають, оскільки аналіз статті 23 Закону України «Про прокуратуру» свідчить про те, що прокурор наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді лише двох суб`єктів права - громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) та держави, і не наділений повноваженнями здійснювати представництво в суді інших суб`єктів права, тобто прокурор не має повноважень на ведення справи в інтересах ДП «Київський лісгосп», тому позов в цій частині слід залишити без розгляду.
Висновок суду першої інстанції про ненадання прокурором доказів про наявність виключного випадку для подання позову заступником прокурора Київської області, зокрема, письмової вказівки Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції для пред`явлення позову в інтересах держави в особі КМУ, суд апеляційної інстанції вважав безпідставним. Зазначив, що предметом спору у справі є землі лісогосподарського призначення, стосовно яких законом установлено обмеження щодо використання в цивільному обороті. До компетенції КМУ не входять повноваження контролю у сфері земельних правовідносин, тобто він не має функцій по виявленню порушень у цій сфері. Зокрема, до безпосередніх повноважень КМУ не віднесено функцій здійснення контролю у сфері земельних правовідносин та він не має законної можливості витребування від органів державної влади інформації відносно власників та користувачів земельних ділянок, підстав укладення правочинів між фізичними особами, тощо, особливо вважаючи, що положення законодавства про доступ до публічної інформації не регулюють правовідносини між державними органами та суб`єктами владних повноважень. Отже будучи особою, що реалізує від імені держави права власника спірних земель, КМУ не міг та фактично не здійснив захист порушених прав держави на спірні земельні ділянки, оскільки не має механізму одночасного самостійного встановлення та збирання доказів порушення права власності держави, яке є предметом судового розгляду у цій справі, для подальшого звернення до суду з позовом. З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважав доведеними підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України у цій справі.
Суд апеляційної інстанції вказав, що у заявах про сплив позовної давності відповідачі посилалися на те, що зважаючи на укладення оспорюваних договорів у жовтні 2007 року, прокурор ще у 2007 році не був позбавлений можливості провести перевірку, дізнатись про наявність або відсутність порушення вимог законодавства під час укладення спірних договорів та вжити відповідні заходи прокурорського реагування. Однак, з позовом прокурор звернувся в травні 2015 року.
Разом з тим, такі посилання не відповідають нормам чинного законодавства. Прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі КМУ як належного розпорядника землі. Визначальним для встановлення початку перебігу позовної давності у цій справі є момент, з якого саме КМУ дізнався про порушення права власності на спірні земельні ділянки. Саме по собі здійснення прокурором процесуальних дій по факту підробки документів в рамках кримінального провадження не впливає на перебіг позовної давності для КМУ, який є належним розпорядником спірних земель.
З матеріалів справи вбачається, що прокурор у письмових поясненнях посилався на те, що КМУ про вказані порушення не було відомо до звернення прокурора з цим позовом, оскільки рішення про передачу у власність спірних земельних ділянок КМУ не приймалися.
Відповідачами не спростовані вказані обставини та не надано доказів на підтвердження того, що КМУ було відомо про порушення прав раніше. 
З урахуванням викладеного, у суду відсутні підстави вважати, що позивачем була пропущена позовна давність при зверненні до суду з даним позовом.
 
Постановою Верховного Суду від 07 серпня 2024 року касаційні скарги ОСОБА_6 , ОСОБА_3 задоволено частково.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року в частині позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В частині позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування земельних ділянок залишено без змін.

 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились судове засідання, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню враховуючи наступне.
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання
 
В судовому засіданні  представник апелянта Батюк І.В., підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав, просила її задовольнити. 
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені  позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі .
 
Представник третьої особи адвокат Семенченко Я.А.  заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції  без змін.
Інші  учасники процесу в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином. Доказів поважності причин для неявки суду не надали. 
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 23 жовтня 2007 року та 01 листопада 2007 року були укладені спірні договори дарування та купівлі-продажу земельних ділянок, які розташовані в смт. Козин Обухівського району Київської області та посвідчені нотаріусом Обухівського нотаріального округу Щур Н. Р., а саме: площею 1,4 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0071; площею 1,6 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0069; площею 0,6 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0067; площею 1,4 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0066; площею 1,2 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0012; площею 1,0 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0011; площею 0,8 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0064; площею 0,6 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0063; площею 1,6 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0062; площею 0,8 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0061; площею 1,4 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0059; площею 1,0 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0058; площею 1,2 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0057; площею 0,8 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0056; площею 0,8 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0055; площею 1,2 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0054; площею 1,0 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0053; площею 0,8 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0052; площею 1,0 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0052; площею 1,0 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0015; площею 1,2 га з кадастровим номером 3223155400:06:006:0009.
На підставі вказаних договорів купівлі-продажу та за результатами об`єднання ОСОБА_2 сформовано наступні земельні ділянки: земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:003:0097 загальною площею 3 га; земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:003:0098 загальною площею 1,8 га; земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:003:0099 загальною площею 3 га; земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:003:0100 загальною площею 3 га; земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:003:0101 загальною площею 3 га; земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:003:0102 загальною площею 4,2 га; земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:003:0103 загальною площею 4 га.
Частина з вказаних земельних ділянок відчужена ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу, а саме: ОСОБА_7 відчужена земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:003:0103 загальною площею 4 га; ОСОБА_3 - земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:003:0102 загальною площею 4,2 га; ОСОБА_4 - земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:003:0101 загальною площею 3,0 га; ОСОБА_3 - земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:003:0097 загальною площею 3,0 га.
На підставі вказаних договорів купівлі-продажу та за результатами поділу, останніми власниками отримані наступні державні акти: державний акт серії ЯИ 495032 від 07 червня 2010 року на право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку загальною площею 4,0 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0103; державний акт серії ЯЕ 956724 від 02 листопада 2007 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 3,0 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0097; державний акт серії ЯЕ 956721 від 02 листопада 2007 року на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку загальною площею 3,0 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0101; державний акт серії ЯЖ 676100 від 12 серпня 2009 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 0,6 га з кадастровим номером 3223155400:06:002:0005; державний акт серії ЯЖ 676125 від 12 серпня 2009 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку загальною площею 3,6 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0002.
В подальшому ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу відчужив вказані земельні ділянки на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , а саме: ОСОБА_7 відчужена земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:003:0103 загальною площею 4 га; ОСОБА_3 земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:003:0102 загальною площею 4,2 га; ОСОБА_4 земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:003:0101 загальною площею 3,0 га; ОСОБА_3 земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:003:0097 загальною площею 3,0 га.
Відповідачем ОСОБА_7 в свою чергу, спірну земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:003:0111 відчужено на підставі договору дарування від 30 вересня 2014 року на користь ОСОБА_6 ; земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:003:0110 відчужено на підставі договору купівлі-продажу від 18 липня 2014 року на користь ОСОБА_5 .
Згідно з інформацією ГУ Держгеокадастру у Київській області від 03 жовтня 2019 року № 10-10-0.222-12828/2-19 спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3223155400:06:003:0110 ОСОБА_5 розділена на 21 земельну ділянку, з них 20 земельних ділянок площею 0,0910 га кожна, з кадастровими номерами: 3223155400:06:002:0072, 3223155400:06:002:0073, 3223155400:06:002:0074, 3223155400:06:002:0075, 3223155400:06:002:0076, 3223155400:06:002:0077, 3223155400:06:002:0078, 3223155400:06:003:0112, 3223155400:06:003:0113, 3223155400:06:003:0114, 3223155400:06:003:0115, 3223155400:06:003:0116, 3223155400:06:003:0117, 3223155400:06:003:0118, 3223155400:06:003:0119, 3223155400:06:003:0120, 3223155400:06:003:0121, 3223155400:06:003:0122, 3223155400:06:003:0123,3223155400:06:003:0124, та земельна ділянка площею 0,1800 га з кадастровим номером 3223155400:06:003:0125.
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
19.09.1922 адвокат Шеховцев О.А., представник ОСОБА_1 , направив відзив на апеляційну скаргу. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.   
09.10.2024 і 13.01.2025 адвокат Шеховцев О.А., представник ОСОБА_1 ,  подав до суду додаткові пояснення. 
14.01.2025 і13.05.2025 адвокат  Сергієнко О.П., представник ОСОБА_6 та ОСОБА_3   подав доповнення до апеляційної скарги та додаткові пояснення. 
Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, стягнути з позивача витрати на правничу допомогу.    

Позиція суду апеляційної інстанції
 
Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла до наступного висновку.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Розглядаючи справу в межах вимог колегія суддів з урахуванням висновків Верховного суду прийшла до наступного.  
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).
Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 ЛК України).
Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі (частина четверта статті 1 ЛК України).
Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (ч.2 ст. 3 ЗК України).
За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).
Статтею 13 ЗК України передбачено, що до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом (ч. 5 ст. 116 ЗК України).
Відповідно до ч.9 ст.149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою-восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 ЗК України (частина дев`ята статті 149 ЗК України).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), на яку посилаються ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у касаційних скаргах, зазначено, що:
«Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що у спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (ч.3 ст. 13, ч. 7 ст. 41, ст. 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
В силу об`єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, фізичні особи-відповідачі, проявивши розумну обачність, могли та повинні були знати про те, що ця ділянка належить до земель лісогосподарського призначення (див. близькі за змістом висновки, висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц і від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц).
З огляду на все викладене вище загальний інтерес у контролі за використанням земельної ділянки за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації у цій справі переважає приватний інтерес ОСОБА_15 у збереженні земельної ділянки у власності.
Крім того, з огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, зокрема, і щодо подання зустрічного позову, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання) та враховуючи приписи частин третьої і четвертої статті 390 ЦК України, ОСОБА_15 не позбавлений можливості заявити до власника земельної ділянки позов про відшкодування необхідних витрат на утримання та збереження останньої, здійснених з часу, з якого власникові належить право на її повернення, а у разі здійснення поліпшень земельної ділянки, які не можуть бути відокремлені від неї без завдання їй шкоди, - позов про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки».
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
На віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність.
Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
Усталеним у практиці Верховного Суду є підхід до застосування правила статті 261 ЦК України, за яким початок відліку позовної давності у правовідносинах, що регулюються статтею 388 ЦК України, пов`язується із моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року у справі № 442/5872/21 (провадження № 61-504св23)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), на яку посилаються Бірюков О. В. та Шавло Т. С. у касаційних скаргах, зазначено, що:
«в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17).
[…] поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач (частина перша статті 30 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій; частина перша статті 48 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду); тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача.
З огляду на це у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності.
Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), на яку посилаються ОСОБА_3 та Шавло Т. С. у касаційних скаргах, зазначено, що:
«Велика Палата Верховного Суду вважає, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).
У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.
Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне конкретизувати: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. […]
Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у позові, врахувавши те, що прокуратура та Іванковичівська сільська рада дізналися про порушення права власності відповідної територіальної громади на спірні земельні ділянки ще у червні 2009 року, оскільки була порушена кримінальна справа за фактами вчинення службовими особами Іванковичівської сільської ради зловживання службовим становищем і службового підроблення при наданні у приватну власність земельних ділянок, зокрема відповідачам, що підтверджено постановою Васильківського міськрайонного суду від 21 травня 2010 року; у 2012 році прокурор подавав аналогічний позов, але той був залишений без розгляду, а повторно звернувся з позовом до суду аж 5 січня 2017 року, тобто, пропустивши позовну давність; прокурор не заявляв клопотання про поновлення позовної давності, а суд відповідно не встановлював підстав поважності пропуску такого строку».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року у справі № 372/1629/17 (провадження № 61-574св21), на яку посилаються  ОСОБА_3 та Шавло Т.С. у касаційних скаргах, зазначено, що: «про порушення інтересів держави внаслідок незаконного вибуття у жовтні 2007 року з її володіння спірних земельних ділянок прокурору стало відомо ще в 2008 році під час порушення прокуратурою Київської області кримінальної справи № 47-976 за фактом підроблення державних актів на право власності на землю, про що свідчить, зокрема, лист прокуратури Київської області від 06 травня 2008 року (том І, а. с. 106). Крім того у позовній заяві прокурор зазначає, що про незаконність набуття ОСОБА_5 права власності на спірні земельні ділянки він дізнався під час розслідування кримінального провадження № 12013000000000148, відкритого 23 січня 2013 року. Враховуючи наведене, оскільки з позовом до суду прокурор звернувся лише у липні 2017 року, правильним є висновок апеляційного суду про пропуск ним позовної давності щодо пред`явлених до ОСОБА_3 позовних вимог про витребування земельних ділянок та відповідно залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови в їх задоволенні».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2023 року у справі № 732/1729/17 (провадження № 61-11902св22) зазначено, що: «суд апеляційної інстанції […] не перевірив доводів відповідачів, які подали касаційні скарги, про сплив строку позовної давності. Зокрема, суд не визначив, чи було відомо прокурору про заявлені ним у позові обставини ще з 2008 року, коли були проведені відповідні прокурорські перевірки, а також у рамках кримінального провадження від 23 січня 2013 року № 12013000000000148».
У справі, що переглядаєтьсяВерховний Суд зазначив, що у травні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі, зокрема, КМУ, звернувся з позовом про визнання недійсними правочинів, визнання недійсними державних актів, витребування земельних ділянок, визнання недійсними рішень державного реєстратора та визнання відсутнім права власності. 
З урахуванням уточнених позовних вимог просив, зокрема, витребувати з незаконного володіння:
ОСОБА_3  на користь держави в особі КМУ земельні ділянки з кадастровими номерами 3220882600:03:002:0005, 3220882600:03:003:0002, 3220882600:03:003:0097 загальною площею 7,200 га;
ОСОБА_6 на користь держави в особі КМУ земельну ділянку з кадастровим номером 3223155400:06:003:0111 площею 2 га;
у жовтні 2015 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_18 подала до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності у справі (т. 1, а. с. 153);
у липні 2021 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_19 у додаткових поясненнях до відзиву на позов просив застосувати позовну даність та відмовити у задоволенні позову прокурора (т. 7 а. с. 156-160);
при задоволенні позову в частині витребування у ОСОБА_3 та ОСОБА_6 земельних ділянок, суд апеляційної інстанції встановив, що рішення щодо вилучення та зміни цільового призначення спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення повноважним органом не приймалось та правильно вважав, що спірні земельні ділянки вибули з володіння держави поза її волею, тому позовні вимоги прокурора про їх витребування у ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є обґрунтованими. 
Апеляційний суд проаналізував сумісність втручання в право ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу та правильно вказав, що відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірних земельних ділянок, проявивши розумну обачність, могли і повинні були знати про те, що ділянки перебувають у межах лісогосподарства, а тому вибули з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить добросовісність відповідачів під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів;
натомість, суд апеляційної інстанції, зробивши висновок, що прокурором не пропущений строк позовної давності, оскільки визначальним для встановлення початку перебігу позовної давності є момент, з якого саме КМУ дізнався про порушення права власності на спірні земельні ділянки, залишив поза увагою, що у цій справі відповідачі посилались, що прокурор довідався про незаконне вибуття спірної земельної ділянки раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, тому у цьому випадку позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор.
Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про те, що прокурором не пропущений строк позовної давності до позовних вимог про витребування у ОСОБА_3 та ОСОБА_6 спірної земельної ділянки є передчасним, тому постанову суду апеляційної інстанції в цій частині слід скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 про те, що вона стала власником спірної земельної ділянки на підставі договору дарування від 30 вересня 2014 року, проте, лише 17 жовтня 2019 року прокурором подано до суду заяву про залучення її у якості відповідача та уточнення позовних вимог щодо неї, що свідчить про пропуск прокурором позовної давності, колегія суддів відхиляє, оскільки закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).
 
Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 ч.2 ст. 45 ЦПК України).
Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.
Прокурор, який бере участь у справі, має обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
Матеріалами справи встановлено, що прокурором у травні 2015 року пред`явлено позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та державного підприємства Київське лісове господарство, які довідалися або могли довідатися про порушення свого права в ході розслідування кримінальної справи у 2008 та 2010 роках, оскільки зазначена кримінальна справа у 2008 році була порушена прокуратурою Київської області за фактом службового підроблення державних актів на право власності на земельні ділянки в межах Козинської селищної ради Обухівського району. Також в ході розслідування слідство запитувало від ДП «Київське лісове господарство» необхідні документи та інформацію, були допитані колишні та чинні на той час керівники цього підприємства
Відтак відповідно до даних обставин колегія суддів приходить до висновку, що прокурор в інтересах держави звернувся до суду з указаним позовом із пропуском трирічного строку позовної давності, доказів про поважність причин пропуску строку позовної давності суду не було надано.
З урахуванням викладеного і відповідно до ст. 376 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 січня 2022 року задовольнити частково.
Рішення Обухівського районного суду Київської області в частині позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки, скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 376, 383, 384 ЦПК України, суд,-
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області задовольнити частково.
Рішення Обухівського районного суду Київської області від 31 січня 2022 року в частині позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 про витребування земельної ділянки, скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
 
Повний текст постанови складено 19 травня  2025 року.
 
Головуючий                                                                                      Д.Р. Гаращенко
 
Судді                                                                                                 Є.П. Євграфова 
 
                                                                                                            К.П. Приходько