ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 334/5326/24
провадження № 51-1709 км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                                                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                                      ОСОБА_5 ,
захисника (у режимі відеоконференції)                                ОСОБА_6 ,
засудженого (у режимі відеоконференції)                           ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Запорізького апеляційного суду від 06 березня 2025 року в  кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023082050002522 від 22 квітня 2023 року, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.  Запоріжжя, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України(далі - КК України).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 липня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 309 КК України та призначено покарання: за ч. 1 ст.  121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 309 КК України у виді штрафу в розмірі 1 тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, 17 000  грн. Вирішено на підставі ч. 3 ст. 72 КК України основне покарання у виді штрафу виконувати самостійно. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Застосовано до ОСОБА_7 обмежувальний захід та покладено на нього обов`язок, передбачений п. 5 ч. 1 ст.  91- 1  КК України направлення на проходження програми для кривдників строком на 3 місяці.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, 15 грудня 2023  року приблизно о 23:00 ОСОБА_7 прибув до своєї колишньої співмешканки    ОСОБА_8 , а саме до місця її тимчасового проживання, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де у нього трапився словесний конфлікт з  останньою на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, в  ході якого ОСОБА_7 завдав ОСОБА_8 одного удару кулаком руки в ділянку правого ока, від якого остання, втратила рівновагу та впала на ліжко. Далі ОСОБА_7 схопив потерпілу обома руками за волосся та штовхнув її на підлогу у напряму масляного обігрівача, від якого вона, відштовхнувшись, приземлилась на підлогу. У подальшому, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 завдав не менше одного удару кулаком руки в ділянку черевної порожнини зліва ОСОБА_8 , яка на той момент знаходилась у сидячому положенні на підлозі, чим спричинив останній тілесне ушкодження у вигляді закритої тупої травми живота, що призвело до видалення органу (селезінки), яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя. 
Крім того, ОСОБА_7 за невстановлених слідством обставинах та у  невстановлений час, незаконно придбав особливо небезпечний наркотичний засіб -  канабіс, який почав незаконно зберігати за місцем свого тимчасового проживання, а саме на території домоволодіння АДРЕСА_3 , без мети подальшого збуту. Надалі, 21 травня 2023 року у  період часу з 18:00 до 19:16 співробітниками поліції у ході проведення невідкладного обшуку на території вищезазначеного домоволодіння, серед іншого, вилучено полімерний пакет та паперовий згорток з речовиною рослинного матеріалу сіро-зеленого кольору, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонений, - канабісом, загальною масою (в перерахунку на висушену речовину) 43,862 г.
Запорізький апеляційний суд вироком від 06 березня 2025 року апеляційну скаргу прокурора задовольнив частково. Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від  08 липня 2024 року стосовно ОСОБА_7 скасував в частині призначеного покарання. Призначив ОСОБА_7 покарання: за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 1 ст. 309 КК України у виді штрафу в розмірі 1  тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, 17 000 грн. На підставі ч.  1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. У решті вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Вимоги й доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У поданій касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у  суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що поза увагою апеляційного суду залишилася низка документів, які характеризують ОСОБА_7 з позитивного боку і підтверджують про його реальне виправлення. Зокрема наголошує, що засуджений та потерпіла примирилися, їх стосунки нормалізувались, спільно проживали однією сім`єю. Вказує, що потерпіла пробачила засудженого, який вибачився, відшкодував моральну та матеріальну шкоду. Зауважує, що у подружжя на утриманні перебуває малолітня дитина, а на утриманні засудженого перебуває також його матір, яка є інвалідом першої групи та потребує догляду. Звертає увагу на те, що засуджений після ухвалення вироку місцевим судом сплатив штраф та пройшов повний курс «Програма для кривдників». Зазначає, що ОСОБА_7 визнав свою винуватість, постійно демонстрував щирість та каяття, жодного іншого правопорушення не вчинив, прибував за викликом до суду. Указані обставини, на думку захисника, свідчать про те, що ОСОБА_7 для його виправлення не потрібне покарання, пов`язане з позбавленням волі, оскільки останній вже став на шлях виправлення та в іншому випадку це порушить права його дружини, дитини та матері.
На адресу Верховного Суду надійшли заперечення на касаційну скаргу сторони захисту від прокурора ОСОБА_9 , в яких остання просила залишити вирок апеляційного суду без змін.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор вважав доводи касаційної скарги необґрунтованими, просив вирок апеляційного суду залишити без зміни.
Сторона захисту підтримала подану касаційну скаргу, просила скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7  у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та кваліфікація дій засудженого в  касаційному порядку не оспорюються.
Зі змісту поданої касаційної скарги убачається, що сторона захисту фактично порушує питання про недотримання апеляційним судом визначених законом вимог при вирішенні питання про можливість звільнення останнього від відбування основного покарання з випробуванням, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й  достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а  правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
Статтями 50 і 65 КК України передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в  оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті), видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б  мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання. Призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд дотримався загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК України.
Як убачається з оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд, скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, зазначив, що у рішенні про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання суд першої інстанції не навів достатніх підстав для такого звільнення, не врахував належним чином суспільну небезпеку та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, зокрема за ч. 1 ст.  121 КК України, а також те, що останній вчинив указане правопорушення за декількох обставин, що обтяжують покарання - стосовно особи, з якою перебуває у близьких відносинах (матері своєї малолітньої дитини), та у присутності дитини. Також апеляційний суд зазначив, що місцевий суд не врахував поведінку ОСОБА_7 після вчиненого кримінального правопорушення, яка виразилася у тому, що останній після заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень не потурбувався про неї, з місця події зник, переховувався від органу досудового розслідування та вчинив нове кримінальне правопорушення.
Водночас апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що обставини, які пом`якшують покарання, примирення з потерпілою, яка просила суворо не карати обвинуваченого, є підставою для призначення ОСОБА_7 мінімального покарання в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України, але не є достатньою підставою для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням. Разом з тим, апеляційний суд слушно зауважив, що наявність у обвинуваченого матері, яка є особою з інвалідністю 1 групи, також не є достатньою підставою для звільнення від відбування покарання з  випробуванням, з огляду і на те, що як зазначив сам ОСОБА_7 в  ході апеляційного розгляду, під час переховування останнього від органу досудового розслідування про його хвору матір турбувались сторонні особи.
Як убачається з матеріалів справи апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про призначення покарання ОСОБА_7 в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 121 КК України. До того ж апеляційний суд урахував усі обставини, які були враховані місцевим судом, а також ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, суспільну небезпеку та фактичні обставини вчинених останнім кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким, відомості про особу обвинуваченого, який не працює, законного джерела доходів не має. Також суд апеляційної інстанції урахував обставину, що пом`якшують покарання - щире каяття обвинуваченого, та обставини, що обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення у присутності дитини та щодо особи, з якою винний перебуває у близьких відносинах.
Тож, за результатом апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що у цьому випадку звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є необґрунтованим та таким, що не відповідає засадам та меті покарання, визначеним статтями 50, 65 КК України, з чим погоджується й колегія суддів касаційного суду.
Крім того, Верховний Суд зауважує, що посилання сторони захисту в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_7 частково виконав вирок місцевого суду до набрання ним чинності, а також посилання на низку доданих документів, які характеризують засудженого, не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права апеляційним судом.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування до засудженого ст. 75 КК України, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене покарання не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України, і відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання. Тобто Суд не вбачає підстав уважати це покарання явно несправедливим через суворість.
Отже, призначене апеляційним судом  ОСОБА_7 покарання ґрунтується на положеннях статей 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації, є необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.

 
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Запорізького апеляційного суду від 06 березня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення. 
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                           ОСОБА_3