УХВАЛА

07 липня 2025 року 
м. Київ

справа №400/6029/24
адміністративне провадження № К/990/26433/25  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Тацій Л.В.,
суддів: Гриціва М.І.,  Стеценка С.Г., 

перевіривши касаційну скаргу Комунального підприємства (далі - КП) Миколаївської Міської ради «Захист» на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2025 у справі № 400/6029/24 за позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Комунального підприємства Миколаївської Міської ради «Захист» про стягнення адміністративно-господарських санкцій,
УСТАНОВИВ:
Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (надалі - позивач, Фонд) звернулося до суду з позовною заявою до КП Миколаївської Міської ради «Захист» (надалі - відповідач, КП «Захист») про стягнення заборгованості в сумі 79029,01 грн, з яких 76996,21 грн - сума адміністративно-господарських санкцій, 2032,80 грн - пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.02.2025, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2025, позов задоволено в повному обсязі.
19.06.2025 до Верховного Суду надійшла касаційна скарга КП «Захист», в якій заявник просить рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2025 у справі № 400/6029/24 скасувати, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Як на підставу касаційного оскарження скаржник покликається на пункти 1 та 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21.11.2022 у справі № 400/3957/21; суд апеляційної інстанції безпідставно застосував у цій справі правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24.04.2025 у справі №  280/2642/23).
Перевіривши касаційну скаргу та документи, додані до неї, суд дійшов такого висновку.
Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Згідно з пунктом 10 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Миколаївський окружний адміністративний суд в ухвалі від 28.04.2024 про відкриття провадження вирішив розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Доведення вищезазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.
Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Тобто касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається, зокрема, на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні не врахував висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Зокрема, вказує, що судами попередніх інстанцій не враховано позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.11.2022 у справі № 400/3957/21.
Надаючи оцінку вищевказаним доводам відповідача, Суд вважає за необхідне зазначити таке.
Суд апеляційної інстанції переглянув рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 та виходив з того, що відповідно до розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2023 рік середньооблікова чисельність штатних працівників, що працювали у відповідача, за рік склала 10 осіб, отже, середньооблікова чисельність осіб з інвалідністю, відповідно до нормативу, встановленого частиною першою статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», позивача повинна складати 1 особу.
Доказів стосовно створення робочого місця для особи з інвалідністю з початку 2023 року, подання відповідної звітності для інформування про створення такої вакантної посади, звернення осіб з інвалідністю за працевлаштуванням на підприємстві, або самостійного повідомлення підприємством не було надано.
Отже, відповідач не вживав залежні від нього та передбачені законодавством заходи для забезпечення чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам, тобто не вживав заходів для недопущення правопорушення. Вказане свідчить про наявні підстави для господарсько-правової відповідальності та нарахування пені.
Суд не бере до уваги посилання відповідача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 21.11.2022 у справі № 400/3957/21, з огляду на те, що обставини цієї справи та справи, зазначеної скаржником з метою обґрунтування підстав касаційного оскарження, виникли за різних фактичних обставин, у різні періоди часу та з урахуванням різного законодавчого регулювання та його застосування.
Крім того, у справі № 400/3957/21 висновок, викладений Верховним Судом, стосується невиправлення виявлених Фондом помилок у звіті суб`єкта господарювання про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю. Вказане, за висновком Верховного Суду у цій справі, зобов`язує Фонд звернутися спочатку до Держпраці для проведення позапланової перевірки і лише потім здійснити накладення адміністративно-господарських санкцій.
Однак, у справі № 400/6029/24 Фонд не проводив перевірку на підприємстві з підстав дотримання положень Закону України від 21.03.1991 № 875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», звітів підприємство не подавало, а санкції накладено на підставі виявлення Фондом, на підставі частини 13 статті 19 цього Закону, тобто за невиконання підприємством у попередньому році нормативу робочих місць.
Суд касаційної інстанції звертає увагу заявника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2)  постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Верховний Суд зауважує, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права. Обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, як на підставу для перегляду оскаржуваних рішень за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
Понад це, покликаючись на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України передбачає обґрунтоване вмотивування, яке має переконати у необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. 
Однак на обґрунтування пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України, як підстави касаційного оскарження, заявник фактично навів доводи незгоди з тим, що правова позиція Верховного Суду врахована судом апеляційної інстанції.
Крім того, Кодекс адміністративного судочинства України передбачає умови, за наявності яких, справи, розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, можуть переглядатися в касаційному порядку. Такими умовами можуть бути обставини, які виділяють вимоги скаржника якимись особливими, рідкісними чи унікальними ознаками, завдяки чому вони виокремлюються із загальних випадків.
Враховуючи викладені вимоги КАС України, для можливості відкриття провадження у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, у касаційній скарзі скаржник має обґрунтовано зазначити підстави, вказані у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України у взаємозв`язку із підставами визначеними пунктами 1 - 4 частини четвертої статті 328 КАС України.
Верховний Суд звертає увагу на те, що можливість відкриття касаційного провадження у справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження залежить виключно від обставин конкретної справи: її значення для формування єдиної правозастосовчої практики; неможливості спростування особою, яка подає касаційну скаргу, обставин, встановлених оскаржуваним судовим рішенням, при розгляді іншої справи; значного суспільного інтересу справи чи її виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; помилкового віднесення судом справи до категорії справ незначної складності
Суд вважає, що заявник не довів наявність підстав, вказаних у підпунктах «а» - «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України у цій справі.
Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди автора касаційної скарги із висновками судів попередніх інстанцій, зазначених в рішеннях, які оскаржуються, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень.
Інших обґрунтувань щодо наявності підстав касаційного оскарження у справах, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження відповідно до статті 328 КАС України скаржник не зазначив.
Отже, за поданою касаційною скаргою оскаржуються судові рішення, які за загальним правилом не підлягають касаційному оскарженню, та скаржником не доведені визначені законом виключні обставини, які можуть слугувати підставою для відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З огляду на наведене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись статтями 328, 333, 359 КАС України, суд
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства Миколаївської Міської ради «Захист» на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.02.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2025 у справі № 400/6029/24 за позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Комунального підприємства Миколаївської Міської ради «Захист» про стягнення адміністративно-господарських санкцій.
Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження надіслати скаржникові.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.
Суддя - доповідач:                                                                                 Л. В. Тацій
Судді:                                                                                                     М. І. Гриців
                                                                                                    С. Г. Стеценко