ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7019/25 Справа № 177/417/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Березюк М. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2025 року                                                         м. Кривий Ріг
справа № 177/417/24
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Остапенко В.О.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони:
позивач Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг»
відповідач  ОСОБА_1 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Кривому Розі, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2025 року, яке ухвалено суддею Березюк М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, 
ВСТАНОВИВ:
В лютому 2024 року ТДВ «Страхова група «Оберіг» звернулось до ОСОБА_1 про стягнення суми страхового відшкодування в порядку регресу, інфляційних нарахувань, 3 % річних та пені.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 31 січня 2021 року в м. Кривий Ріг по вул. Електрозаводській, сталася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу марки «ВАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу марки «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження.
ОСОБА_1 на підставі судових рішень визнано винуватим у вчиненні правопорушень передбачених ст. 124, 130 КУпАП.
Цивільно правова відповідальність ОСОБА_1 , станом на дату ДТП, була застрахована в ТДВ «СГ «Оберіг» за полісом обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР-201343115.
Відносини в сфері обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів врегульовано Законом України № 1961-ІV, згідно ст. 29 якого, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Згідно п. 36.2 ст. 36 Закону, страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи, якщо за результатами проведеного огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
Відповідно до ремонтної калькуляції, вартості відновлювального ремонту транспортного засобу «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 , з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, без урахування ПДВ, склала 54 662,93 грн.
Відповідно до заяви на виплату страхового відшкодування поданої представником власника транспортного засобу «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 – ОСОБА_2 , з ним було узгоджено розмір страхового відшкодування 52 162,93 грн, за вирахуванням франшизи 2 500 грн (54 662,93 грн – 2 500 грн = 52 162,93 грн). Сторони узгодили, що вказана сума є повним виконанням страховиком своїх зобов`язань перед заявником щодо означеного страхового випадку, страховий випадок є повністю врегульованим, розмір страхового відшкодування взаємно погоджено між страховиком та заявником, вони не наполягали на проведенні оцінки та експертизи.
Оскільки страховик виплатив потерпілому суму страхового відшкодування, то в силу п.п. «в» п.п. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону 1961-ІV, ст. 1191 ЦК України, у страховика виникло право регресу до відповідача ОСОБА_1 , який є винуватцем вказаної ДТП та в момент ДТП мав ознаки сп`яніння, відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння. Оскільки відповідач у досудовому порядку не сплатив на користь ТДВ «СГ «Оберіг» 52 162,93 грн, то позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Крім цього, невиконання відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем, зумовило нарахування 3 % річних за період з 02 грудня 2023 року по 20 лютого 2024 року в розмірі 346,68 грн та інфляційних втрат за вказаний період в розмірі 575,25 грн.
Також, посилаючись на положення законодавства, а саме ЦК України та положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», представник позивача просив суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 3 503,95 грн за період з 02 грудня 2023 року по 20 лютого 2024 року.
На підставі наведенного вище позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1  на користь ТДВ «СГ «Оберіг» грошові кошти в розмірі 56 588,81 грн, з яких 52 162,93 грн сума виплаченого потерпілому страхового відшкодування, що підлягає стягненню в порядку регресу, 575,25 грн інфляційні втрати, 346,68 грн 3 % річних та 3 503,95 грн пені.
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2025 рокупозов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТДВ «Страхова група «Оберіг» 53 084 грн 86 коп, у рахунок регресного погашення страхового відшкодування, 3 % річних та інфляційних втрат. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТДВ «СГ «Оберіг» 2 272 грн 45 коп у рахунок відшкодування судового збору та 6 848 грн 13 коп у рахунок відшкодуванням витрат на правничу допомогу.
В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на недоведеність, відповідно до вимог ЦПК України, розміру суми збитків.
Зауважує про неналежність ремонтної калькуляції як доказу по справі, оскільки вона не містить розміру оціненої шкоди, як передбачено ст.ст. 22, 29 Закону 1961-ІV, тому вважає, що належним доказом по справі був би висновок експертного автотранспортного дослідження, який суду не надано.
Також апеллянт зазначає що він не був запрошеним ні на огляд автомобілю оцінювачем, ні на дефектування автомобілю на СТО, а тому припускає, що не всі зафіксовані під час оглядів та дефектування автомобілю пошкодження, виникли в результаті його дій під час ДТП, вважає деякі позиції щодо ремонту автомобілю завищеними. Вважає безпідставною виплату позивачем страхового відшкодування у заявленому розмірі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - залишити без задоволення. 
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 31 січня 2021 року, по вул. Електрозаводській в м. Кривому Розі, мала місце дорожньо-транспортна пригода, за участі автомобілів марки «ВАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та марки «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок якої автомобілі отримали механічні пошкодження.
Винуватцем вказаної ДТП є водій автомобілю марки «ВАЗ», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , який не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримувався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 , що рухався в попутному напрямку. 
В момент ДТП ОСОБА_1 мав явні ознаки алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння. 
Вказані обставини знайшли своє підтвердження в постановах Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17 лютого 2021 року у справах № 212/1181/21 та № 212/1183/21 (том 1 а.с. 10,11,12), а також у змісті протоколу про адміністративне правопорушення від 31 січня 2021 року відносно ОСОБА_1 (а.с.183).
Поліс обов`язкового страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-201343115 підтверджує факт укладення договору обов`язкового страхування між ТДВ «СГ «Оберіг» та ОСОБА_1 , на період з 24 вересня 2020 року по 23 вересня 2021 року, щодо забезпечення цивільно-правової відповідальності при керуванні транспортним засобом ВАЗ 47742АЕ. Вказаний договір передбачав ліміт відповідальності страховика за шкоду завдану майну – 130 000 грн, франшизу 2 500 грн (том1 а.с. 10 зворот). 
Зміст вказаного договору свідчить про те, що в момент ДТП 31 січня 2021 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована страховиком ТДВ «СГ «Оберіг».
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, на підставі досліджених та оцінених доказів, наданих сторонами по справі, виходив з того, що позивачем перед судом доведено факт виконання свого обов`язку як страховика перед власником пошкодженого транспортного засобу в повному обсязі.
Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними в оскаржуваному судовому рішенні та не може погодитись з доводами відповідача ОСОБА_1 щодо незаконності судового рішення, з огляду на таке.
Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до частини першої статті 1191ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Статтею 38Закону України«Про обов`язковестрахування цивільно-правовоївідповідальності власниківназемних транспортнихзасобів» передбачено право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.
Згідно зі статтею 27 Закону України«Про страхування» та статтею 993ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.
Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини (аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18)).
У випадках коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України«Про обов`язковестрахування цивільно-правовоївідповідальності власниківназемних транспортнихзасобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 цього Закону, страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття цього права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема їх захист.
Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою.
Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпілий) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої.
Згідно зі статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.
Натомість регрес - це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.
Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування». Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/9320/15-ц (провадження № 61-7833св18).
Враховуючи викладене, вимога позивача до завдавача шкоди ОСОБА_1 є регресною.
Правовідносини, що виникли між позивачем у зв`язку з виплатою на користь потерпілого страхового відшкодування були деліктними правовідносинами, які припинилися внаслідок їх виконання. А тому звернення позивача до винуватця ДТП у даній справі є регресними вимогами.
Отже, позовні вимоги обґрунтовані належними доказами, з посиланнями на вірні норми права.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) за кожним страховим випадком суперечило б меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди, а тому стаття 38Закону України«Про обов`язковестрахування цивільно-правовоївідповідальності власниківназемних транспортнихзасобів» визначає виключні випадки, за яких страховик може подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.
Так, відповідно до підпункту «в» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).
Наведеними правовими нормами встановлено обов`язок учасників дорожньо-транспортної пригоди не залишати самовільно місце дорожньо-транспортної пригоди.
Як слідує з матеріалів справи, в момент ДТП ОСОБА_1 мав явні ознаки алкогольного сп`яніння та відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння. Доказів протилежного ним надано не було, а тому страховик має право в порядку регресу на стягнення суми коштів, яка була ним відшкодована потерпілій особі, а саме 52 162,93 грн.
Факт отримання автомобілями, в тому числі автомобілем «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 , механічних пошкоджень внаслідок ДТП, підтверджується протоколу огляду транспортних засобів (а.с. 185), згідно змісту якого в автомобілі марки «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 , пошкоджена задня частина, а також фотознімками з місця події наданими сторонами по справі, в тому числі в порядку витребування доказів (а.с.108,184).
Згідно акта пошкодженого транспортного засобу, складеного представником страховика 03 лютого 2021 року за участі представника власника транспортного засобу «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 , в ньому детально зафіксовано всі пошкодження транспортного засобу «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 внаслідок ДТП, що мала місце 31 січня 2021 року (том 1 а.с. 108 зворот, а.с. 200).
Відповідно до акту огляду пошкодженого транспортного засобу «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 , складено ремонтну калькуляцію № 25689-Б від 02 березня 2021 року за допомогою системи «Audatex». Згідно вказаної ремонтної калькуляції, вартість відновлювального ремонту автомобілю «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 після ДТП 31 січня 2021 року, з урахуванням коефіцієнта зносу, склала 54 662,93 грн, без ПДВ (том 1 а.с.114).
Колегія суддів критично відноситься до сумнівів відповідача щодо причинно-наслідкового зв`язку між зафіксованими у вказаному акті пошкодженнями з подією ДТП 31 січня 2021 року, оскільки відповідач не аргументував, з чим саме він не погоджується, які саме пошкодження автомобілю «Volkswagen», державнйи номерний знак НОМЕР_2 , зафіксовані в акті, він вважав такими, що не є наслідком ДТП. При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що всі описані в акті пошкодження, стосуються пошкодження задньої частини автомобілю «Volkswagen», державнйи номерний знак НОМЕР_2 , що узгоджується з наданими сторонами фотознімками транспортних засобів після події ДТП.
Заперечуючи калькуляцію, як неналежний доказ розміру витрат на ремонт пошкодженого в ДТП автомобілю «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 , відповідач зазначав про захищеність та необґрунтованість суми витрат на відновлювальний ремонт, зазначав про перевищення витрат на ремонт вартості автомобілю до ДТП, що нібито свідчить про економічну необґрунтованість відновлення автомобілю, але свої доводи ґрунтував виключно на припущеннях, в змагальному процесі сторона відповідача не надала жодних доказів на обґрунтування вказаних тверджень, зокрема не надано суду альтернативних висновків експертиз, відповідач відмовився від експертизи, що була призначена судом.
Натомість позивач надав суду вищевказану калькуляцію, що визначає вартість відновлювального ремонту автомобілю «Audatex» після ДТП, обґрунтував можливість її використання. Так, відповідно до п. 8.5.10 Методики (в редакції чинній на час спірних правовідносин), дані про вартість складових частин КТЗ, які підлягають заміні, беруть відповідно до додатка 8, інформаційного забезпечення від виробника КТЗ, а також інших джерел, які містять у собі необхідну інформацію щодо оригінальних складників. В п. 59 додатку 8 Методики, визначалися комп`ютерні програми дозволені для складання кошторису відновлювального ремонту КТЗ іноземного виробництва, серед яких програма «Audatex».
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки відповідач отримав досудову вимогу позивача 24 листоапда 2023 року, то він мав виконати грошове зобов`язання впродовж семи днів, тобто до 01 грудня 2023 року. Оскільки такий обов`язок ОСОБА_1 не виконано, у позивача виникло право на стягнення з нього інфляційних витрат та 3 % річних за порушення грошового зобов`язання (а.с.19 зворот, 20).
Суд першої інстанції, перевіривши розрахунок 3 % річних та інфляційних нарахувань зроблений позивачем, правомірно погодився з ними, з чим погоджується і колегія суддів.
У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у позивача іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь позивача.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 01 липня 2025 року.

Головуючий:

Судді: