ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року	Львів	Справа № 380/24277/23 пров. № А/857/22046/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                                     Глушка І.В.
суддів:                                                                        Довгої О.І., Запотічного І.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження суддею Кисильовою О.Й. у м. Львові у справі №380/24277/23 за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби з безпеки на транспорті, з участю третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «МУККО», про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу, -
                                                     в с т а н о в и в :
17 жовтня 2023 року позивач –   ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Державної служби України з безпеки на транспорті, за участю третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «МУККО», в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 27.09.2023 № ПШ016772 про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу у сумі 17 000, 00 грн.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 07 листопада 2023 року до участі у справі в якості другого відповідача залучений Відділ державного нагляду (контролю) у Львівській області.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року позов задоволено. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Державна служба України з безпеки на транспорті оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що статтею Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері автомобільного руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Звертає увагу суду, що товарно-транспортна накладна (яку законодавець визначив як єдиний документ, який призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення) є одним з документів, який повинен мати водій при здійснення внутрішніх вантажних перевезень. Скаржник наголошує, що матеріали справи не містять доказів пред`явлення водієм – ОСОБА_2 , який здійснював перевезення вантажу, перевіряючій особі Укртрансбезпеки Договору оренди транспортного засобу №1/01 від 17.05.2023. Скаржник вважає, що в розглядуваному випадку саме позивача, який є власником спірного транспортного засобу, варто вважати автомобільним перевізником і, відповідно, саме позивач несе відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезень вантажів.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав. 
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 17.05.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «МУККО» (Орендар) та фізична особа ОСОБА_1 (Орендодавець) уклали Договір оренди автотранспорту № 1/01, за умовами якого Орендодавець передав Орендарю у тимчасове користування транспортний засіб марки Renault premium, номерний знак НОМЕР_1 терміном на три роки.
Договір оренди автотранспорту № 1/01 від 17.05.2023 посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Львівської області Костур У.Т.
На підставі Акту прийому-передачі від 17.05.2023 до Договору оренди автотранспорту від 17.05.2023 № 1/01, ОСОБА_1 передав ТОВ «МУККО» автомобіль Renault premium, номерний знак НОМЕР_1 .
25.08.2023 посадові особи Відділу державного нагляду (контроль) у Львівській області на підставі щотижневого графіку проведення рейдових перевірок від 21.08.2023 №57315/31/27-23 та направлення на рейдову перевірку від 21.08.2023 № 013185, провели рейдову перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезення водієм ОСОБА_2 вантажу, транспортного засобу марки Renault premium, номерний знак НОМЕР_1 , дата першої реєстрації 18.07.2022, дата першої реєстрації в Україні 19.07.2022, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .
Здійснюючи перевезення вантажу, ОСОБА_2 надав для перевірки посадовим особам Укртрансбезпеки такі документи:
- посвідчення водія серії НОМЕР_3 ;
- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу марки RENAULT, номерний знак НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 ;
- накладну від 25.08.2023;
- протокол перевірки технічного стану транспортного засобу;
- роздруківку даних про режим праці та відпочинку водія.
За результатами перевірки складений Акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 25.08.2023 № 013722, яким зафіксоване порушення ОСОБА_1 статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Як зазначено в Акті перевірки від 25.08.2023 № 013722, під час перевірки виявлено порушення ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» при перевезенні вантажу згідно із накладною від 25.08.2023 (молоко), на момент перевірки у водія відсутня товарно-транспортна накладна документація, у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» абзац 3 частина 1 - перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 цього Закону.
Копію Акту перевірки від 25.08.2023 № 013722 водій ОСОБА_2 отримав, із актом ознайомився та підписав. У графі «пояснення водія про причини порушень» зазначено «Забули видати».
Розглянувши справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт,                   в.о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області 27.09.2023 виніс постанову № ПШ016772 про застосування до позивача адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн.
Вважаючи протиправною постанову Державної служби з безпеки на транспорті від 27.09.2023 № ПШ016772, позивач звернувся до суду із вимогами про її скасування.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Нормативно-правовим актом, який визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту є Закон України від 5 квітня 2001 року № 2344-ІІІ «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон України № 2344-III).
Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 2344-ІІІ основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.
Частиною дванадцятою статті 6 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.
Відповідно до частин чотирнадцятої та сімнадцятої статті 6 Закону № 2344-III державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).
Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
Процедуру проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт визначає Порядок проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006 р. № 1567 (далі - Порядок № 1567).
Згідно з пунктом 2 Порядку № 1567 (тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) рейдовим перевіркам (перевіркам на дорозі) підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних автомобільних перевізників (далі - транспортні засоби), що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.
Відповідно до пункту 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону № 2344-ІІІ документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом;
Отже, відповідачу надано право здійснювати державний контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.
Суд встановив, що в Акті перевірки від 25.08.2023 № 013722 зазначено, що водій транспортного засобу щодо якого проведена перевірка, не надав посадовим особам відповідача документи, які передбачені статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», зокрема, товарно-транспортну накладну.
На підставі Акта перевірки від 25.08.2023 № 013722 та за наслідками розгляду Укртрансбезпекою справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт відповідач-2 прийняв спірну постанову, якою власника автомобіля – ОСОБА_1 до притягнуто до відповідальності у вигляді штрафу.
Відповідно до частини першої статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.
Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:
для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;
для водія посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
Згідно з частиною першою статті 33 Закону № 2344-ХІІ автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах.
Як передбачено абзацом 3 частини першої статті 60 Закону № 2344-ХІІ, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно зі статтею 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.
Враховуючи зміст вищевказаних норм, відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт несуть фізичні чи юридичні особи, які безпосередньо здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортними засобами.
Таким чином, приписи статті 60 Закону № 2344-III передбачають наявність спеціального суб`єкта відповідальності автомобільного перевізника.
Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363 затверджено Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, з наступними змінами та доповненнями (далі також - Правила № 363).
Згідно з розділом І Правил № 363 перевізник - фізична або юридична особа суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезень вантажів чи здійснює за власний кошт перевезення вантажів автомобільними транспортними засобами.
Системний аналіз викладених вище правових норм свідчить про те, що відповідальності за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів підлягають саме перевізники, а не інші особи (власники транспортних засобів, тощо).
Колегією суддів з матеріалів справи встановлено та не заперечується сторонами, що дійсно, транспортний засіб, який у спірному випадку підлягав перевірці, був зареєстрований на позивача.
То ж, з урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що відповідач не переконався, чи є позивач автомобільним перевізником, як вказано у оскаржуваній постанові.
Верховний Суд у постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20 вказав, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону №2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу.
Тому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб. Визначити автомобільного перевізника можна на основі документів, якими підтверджується укладення договору перевезення вантажу.
Верховним Судом у поставові від 01.06.2023 у справі №640/39442/21 досліджувалося питання суб`єкта відповідальності, передбаченої абз. 14 ч. 1 ст. 60 Закону № 2344-III «Про автомобільний транспорт» та наголошено, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Проте автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону №2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу. Не без того, що надання цієї послуги може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої абзацом 14 ч.1 ст. 60 Закону №2344-III. Тому, автомобільний перевізник у справах за позовами про оскарження штрафів за порушення законодавства про автомобільний транспорт на підставі Закону України №2344-III «Про автомобільний транспорт» не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть збігатися. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22.02.2023 у справі № 240/22448/20 та від 22.12.2021 у справі № 420/3371/21.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що у контексті належного установлення автомобільного перевізника, щодо якого проводиться перевірка, варто виходити із того, що у кожному такому випадку уповноважений контролюючий орган зобов`язаний встановити, а особа, транспортний засіб якої перевіряється, зобов`язана надати документи, які містять беззаперечну інформацію щодо предмета такої перевірки, зокрема інформацію про автомобільного перевізника.
Як вбачається із матеріалів справи, 17.05.2023 між ТОВ «МУККО»  та                       ОСОБА_1 укладений договір оренди автотранспорту №1/01 - автомобіля Renault premium, номерний знак НОМЕР_1 . Цей договір посвідчений державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Львівської області Костур У.Т.
Згідно із Актом прийому-передачі від 17.05.2023 до Договору оренди автотранспорту від 17.05.2023 № 1/01, ОСОБА_1 передав ТОВ «МУККО» автомобіль Renault premium, номерний знак НОМЕР_1 .
Суд встановив, що водій транспортного засобу марки Renault premium, номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_2 , згідно із наказом директора ТОВ «МУККО» від 30.11.2021 №36-к «Про прийняття на роботу», з 01.12.2021 прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів.           
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що в межах спірної ситуації позивач не є автомобільним перевізником, а отже не є суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт.
Також варто наголосити, що доказів того, що ОСОБА_1 на момент винесення оскаржуваної постанови про застосування адміністративно-господарських санкцій був зареєстрований фізичною особою-підприємцем та мав статус суб`єкта підприємницької діяльності до суду не надано.
Отже, враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що транспортний засіб марки Renault premium, номерний знак НОМЕР_1 у передбачений законодавством спосіб переданий у користування                         ТОВ «МУККО», а ОСОБА_1 у цьому випадку не є автомобільним перевізником у розумінні ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Суд апеляційної інстанції зазначає, що автомобільний перевізник має використовувати транспортний засіб для перевезення вантажу на законних підставах. Поміж тим, у випадку порушення перевізником законодавства про автомобільний транспорт, тягар відповідальності не може бути покладений на власника транспортного засобу, який у даному випадку не є автомобільним перевізником.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Варто зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Таким чином, доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та є довільним тлумаченням норм закону.
Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Керуючись статтями 139, 242, 308, 309,311, 315,316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                             п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2024 року у справі №380/24277/23 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний