КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 756/15069/24                                                                                           Головуючий у І інстанції Тиха О.О.
Провадження №22-ц/824/7889/2025                                                               Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
ІменемУкраїни
 
04 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О.,
суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,
за участі секретаря Доброванової О.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Сушко Руслана Миколайовича на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 січня 2025року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування,
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Сушка Р.М., звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області, у якому просив стягнути на його користь з держави в особі ГУНП в Житомирській області з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України 50 000,00 грн, сплачені ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні, та моральну шкоду, завдану незаконними діями органу досудового розслідування, у розмірі 84 266,00 грн.
Позов обґрунтовано тим, що упровадженні СВ Відділення поліції №1 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області перебуває кримінальне провадження №12020060210000150 від 11 червня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.185 КК України. 
За клопотанням слідчого ухвалою слідчого судді Любарського районного суду Житомирської області від 18 червня 2020 року у справі № 282/634/20 було накладено арешт на майно позивача, а саме: автомобіль марки «Peugeot 307», номерний знак НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова       НОМЕР_2 .
Підставою для накладення арешту на майно орган досудового слідства неправдиво зазначив використання автомобіля як знаряддя злочину.
У подальшому ухвалою Житомирського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року скасовано вищезазначену ухвалу Любарського районного суду Житомирської області від 18 червня 2020 року та постановлено нову ухвалу, якою клопотання начальника СВ Любарського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області Котика В.В. задоволено частково, накладено арешт на автомобіль марки «Peugeot 307», номерний знак НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , що зареєстрований за ОСОБА_1 , у виді заборони на відчуження вказаного автомобіля.
Проте, лише після довготривалої судової тяганини, під дією неспростовних доказів та активної позиції ОСОБА_1 та його представників, ухвалою слідчого судді Любарського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2024 року скасовано вищевказаний арешт майна позивача.
Отже, накладення арешту на майно  ОСОБА_1 було протиправним, підстави арешту грунтувались на хибних припущеннях та здогадках слідчого. Внаслідок таких незаконних дій позивачу завдано шкоду у зв`язку з істотним порушенням його права власності та неможливістю реалізації цього права.
Такі незаконні дії призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральні страждання, заподіяні ОСОБА_1 внаслідок незаконного накладення арешту на майно, призвели до погіршення, а згодом позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, моральних та душевних страждань, панічних атак. Знаходячись у скрутному матеріальному становищі, не маючи роботи та постійного джерела доходу, ОСОБА_1 був позбавлений можливості виправити це становище шляхом відчуження (продажу) належного йому на праві власності автомобіля. В результаті позивач був змушений шукати гроші на своє існування серед свого оточення, отримав значні ускладнення у своєму матеріальному забезпеченні: харчуванні, оплати комунальних послуг, почав жити «в борг» тощо. Через це ОСОБА_1 постійно перебував у пригніченому, депресивному стані, був позбавлений нормального сну, апетиту, з`явилась апатія до життя. Внаслідок вказаних подій позивач постійно перебував під емоційним тиском, оточуючі намагались уникати спілкування з ним.
Негативними наслідками морального характеру для позивача стало відчуття емоційного дискомфорту, відчуття несправедливості та безсилля через те, що арешт був необґрунтованим та тривав значний проміжок часу. Позивач відчував постійну тривогу щодо подальшої долі автомобіля, оскільки для ОСОБА_1 це був важливий засіб пересування та джерело доходу, за допомогою якого він заробляє на життя. Був змушений користуватися громадським транспортом або витрачати кошти на альтернативні способи пересування. Перебування автомобіля під арештом призвело до обмеження мобільності, неможливості реалізувати своє право власності, що вплинуло на роботу, особисте життя та виконання повсякденних обов`язків.
Факт арешту для знайомих та оточуючих призвів до негативних наслідків у ділових та особистих стосунках, це проявлялось через ігнорування та зневагу, постійні роздуми про несправедливість ситуації та неможливість її швидко вирішити, невпевненості у майбутньому через затягування процесу зняття арешту.
Посилаючись на ст. 1176 ЦК України, ст. ст. 1-4, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», враховуючи, що перебування належного йому автомобіля під незаконним арештом тривало з 18 червня 2020 року по 07 листопада 2024 року, тобто 4 роки 4 місяці 20 днів, просив стягнути на свою користь з державного бюджету моральну шкоду у розмірі 84 266,00 грн, із розрахунку 1600,00 грн за кожен місяць перебування авто під арештом.
Також, у зв`язку з необхідністю отримання юридичної допомоги для захисту від необґрунтованого арешту належного позивачу майна у кримінальному провадженні, ОСОБА_1 20 жовтня 2023 року був укладений договір про надання професійної правничої допомоги № 46/10/2023-К з адвокатським об`єднанням «КОЛОХОРТ». Гонорар за вказаним договором складає 50 000,00 грн, який був сплачений позивачем адвокатському об`єднанню.
У зв`язку з наведеним, позивач просив стягнути на його користь з державного бюджету 50 000,00 грн у якості суми, сплаченої ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні №12020060210000150.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києвавід 09 січня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, з апеляційною скаргою в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся його представник - адвокат Сушко Р.М., який, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що підставою для скасування арешту майна позивача - автомобіля марки «Peugeot 307», номерний знак НОМЕР_1 , в ухвалі слідчого судді від 07 листопада 2024 року зазначено те, що у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба і слідчий не заперечував проти скасування арешту. Вказана обставина підтверджує, що втручання у право позивача на володіння транспортним засобом було здійснено з порушенням встановленої законом процедури.
Вказує на те, що протиправні дії та бездіяльність органу досудового розслідування, які полягали у незаконному, безпідставному накладення арешту на майно ОСОБА_1 та тривале неповернення арештованого майна ґрунтувались на хибних припущеннях та здогадках слідчого, що призвело до позбавлений права вільно розпоряджатись належного позивачу майном.
Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що за надані послуги правничої допомоги згідно договору про надання правничої допомоги № 46/10/2023-К від 20 жовтня 2023 року, укладеного між адвокатським об`єднанням «КОЛОХОРТ» в особі Голови Сушка Р.М. та ОСОБА_1 , останній сплатив 50000,00 грн гонорару.
Скаржник також вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про неспроможність тверджень позивача щодо стягнення моральної шкоди.
05 березня 2025 року до Київського апеляційного суду через систему «Електронний суд» представник ГУНП в Житомирській області - Яремчук О.В. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 січня 2025року залишити без змін.
В обґрунтування відзиву зазначає, що втручання у право позивача на право володіння транспортним засобом було здійснено у відповідності до встановленої законом процедури, та переслідувало легітимну мету - здійснення розслідування кримінального правопорушення. 
Таким чином, для настання цивільно-правової відповідальності у ГУНП в Житомирській області за заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди у даній справі необхідно встановити наявність усієї сукупності зазначених ознак складу цивільного правопорушення (наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою), у той час як відсутність хоча б однієї з цих ознак  виключає настання відповідальності.
Тобто, відшкодування моральної шкоди завданої незаконним накладенням арешту відшкодовується за умови встановлення незаконності такого арешту вироком або іншим рішенням суду.
Враховуючи вищевикладене, представник ГУНП в Житомирській області - Яремчук О.В. вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту завдання йому моральної шкоди, наявності такої шкоди та можливого причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями ГУНП в Житомирській області, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.
Крім того, представник відповідача вважає безпідставними вимоги про стягнення на користь позивача 50 000,00 грн у якості сум, сплачених у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги адвокатським об`єднанням «КОЛОХОРТ» у кримінальному провадженні, оскільки право на відшкодування таких витрат виникає лише у разі незаконного накладення арешту на майно.
В судовому засіданні позивач  ОСОБА_1 та його представник - адвокат Гузун О.М. підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити її.
Відповідач свого представника для участі у судовому засіданні не направив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача по справі, пояснення позивача та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що СВ Любарського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 12020060210000150 від 11 червня 2020 року, відомості про яке внесені до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Ухвалою слідчого судді Любарського районного суду Житомирської області від 18 червня 2020 року у справі №282/634/20 за клопотанням начальника СВ Любарського ВП Бердичівського ВП ГУНП в Житомирській області Котика В.В., з метою забезпечення збереження речового доказу, був накладений арешт на автомобіль марки «Peugeot 307», номерний знак НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , зареєстрований за позивачем ОСОБА_1 .
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року скасовано ухвалу слідчого судді Любарського районного суду Житомирської області від 18 червня 2020 року у зв`язку з тим, що в ній помилково не зазначено, у яких конкретно формах необхідно накласти арешт на вищевказаний автомобіль, а у справі не доведено необхідності заборони права власника на користування та розпорядження вказаним транспортним засобом, та постановлену нову ухвалу, якою накладений арешт на автомобіль «Peugeot 307», номерний знак НОМЕР_3 , сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_1 , у виді заборони на відчуження вказаного автомобіля. При цьому, у вказаній ухвалі суд апеляційної інстанції встановив, що слідчим та прокурором доведено, що з метою забезпечення збереження вказаного транспортного засобу як речового доказу є виправданим застосування арешту вказаного майна у виді заборони права на його відчуження.
Ухвалою слідчого судді Любарського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2024 року у справі № 282/634/20 задоволено клопотання адвоката Денисенка Д.А., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 12020060210000150; скасовано арешт майна, накладений на автомобіль марки «Peugeot 307», номерний знак НОМЕР_1 , сірого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_1 , з тієї підстави, що у подальшому застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба.
20 жовтня 2023 року між адвокатським об`єднанням «КОЛОХОРТ» в особі Голови Сушка Р.М. та ОСОБА_1 (клієнтом) укладений договір про надання правничої допомоги № 46/10/2023-К.
Предметом договору є надання об`єднанням клієнту правничої допомоги щодо представництва інтересів останнього у судах усіх інстанцій, державних та правоохоронних органах, органах місцевого самоврядування, органах прокуратури та надання правничої допомоги у кримінальному провадженні № 12020060210000150 та інших видів правничої допомоги в питаннях відшкодування шкоди, а клієнт зобов`язується оплатити таку допомогу (п.1.1 Договору).
Відповідно до п. 5.1 Договору за вказані послуги клієнт оплачує об`єднанню винагороду у розмірі 50000,00 грн.
Згідно з актом приймання-передачі наданих послуг від 10 листопада 2024 року загальна вартість наданої адвокатським об`єднанням «КОЛОХОРТ» правничої допомоги ОСОБА_1 за договором № 46/10/2023-К від 20 жовтня 2023 року склала 50000,00 грн, яка була сплачена позивачем, що підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією до прибуткового касового ордеру від 10 листопада  2024 № 14.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту незаконності дій відповідача, завдання позивачу моральної шкоди та можливого причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діями ГУНП в Житомирській області, а тому відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
У статті 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частина перша статті 23 ЦК України також визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, §62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Згідно статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.
У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.
Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).
У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї ст. - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1173, 1174 ЦК України).
Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв'язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Причинно-наслідковий зв'язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об'єктивний причинний зв'язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об'єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв'язку означає, що шкода заподіяна не діями завдавача, а викликана іншими обставинами.
При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).
У випадку, якщо порушення (дія/бездіяльність) уповноваженого органу має триваючий характер, встановленню підлягає також конкретно визначений період бездіяльності такого органу, оскільки вказана обставина впливає на визначення розміру моральної шкоди.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач як на підтвердження своїх вимог надав копію ухвали слідчого судді Любарського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2024 року у справі № 282/634/20, якою скасовано арешт майна, належного позивачу автомобіля «Peugeot 307», д.н.з. НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Любарського районного суду Житомирської області по справі № 282/634/20 від 18.06.2020 року (а.с. 16-17).
За змістом вказаної ухвали слідчого судді Любарського районного суду Житомирської області від 07 листопада 2024 року, суд дійшов висновку про скасування арешту майна у зв`язку із тим, що відпала подальша потреба у застосуванні такого заходу.
Дії (бездіяльність) ГУНП в Житомирській області, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).
Поряд із цим, матеріали справи не містять будь-яких рішень, якими визнано дії чи бездіяльність посадових та службових осіб ГУНП в Житомирській області незаконними. Оскарження незаконних дій працівників поліції та встановлення судовими рішеннями чи рішеннями вищестоящих органів протиправності їх поведінки є обов`язковим, відповідно до частини другої статті 23 ЦК України для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди.
Посилання позивача на те, що факт заподіяння йому шкоди та незаконність дій працівників поліції підтверджується матеріалами кримінального провадження №12020060210000150 від 11 червня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, в рамках якого було накладено арешт на автомобіль останнього, апеляційний суд критично оцінює, оскільки матеріалами справи це не підтверджується.
Апеляційний суд вважає також помилковим посилання позивача на положення статей 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 цього Закону, . відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Поряд із цим, відповідно до положень статті другої Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:
1) постановлення виправдувального вироку суду;
1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;
4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.
Позивачем не надано суду доказів, підтверджуючих наявність у статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підстав для виникнення у нього права на відшкодування завданої шкоди. Так, жодного вироку суду чи іншого рішення суду, яким би було встановлено факт незаконного накладення арешту на майно позивача, матеріали справи не містять.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України на підтвердження тих обставин, якими підтверджуються неправомірні дії відповідача, які призвели до завдання йому моральної шкоди, розмір такої шкоди, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями ГУ НП в Житомирській області та спричиненням шкоди.
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду (правові висновки, викладені у постановах від 25.01.2021 у справі № 227/4410/19, від 25.03.2021 у справі № 227/3052/19, від 19.12.2022 у справі № 466/5021/18, від 27.03.2023 у справі № 757/221/21-ц, від 15.07.2024 у справі № 127/17413/22) наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб органів державної влади сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів встановлення в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій органу досудового розслідування під час вирішення питання про накладення арешту на майно, належне позивачу.
За відсутності підстав для застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив в задоволенні вимог позивача в частині стягнення понесених ним витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні в розмірі 50 000,00 грн.
Доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд надав відповідну правову оцінку.
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника     ОСОБА_1 - адвоката Сушко Руслана Миколайовича залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 12 червня 2025 року.

 
Суддя-доповідач                                                          Таргоній Д.О.
 
Судді:                                                                             Голуб С.А.
 
                                                                                       Слюсар Т.А.