ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

17 червня 2025 року 	м.Суми	

Справа №587/669/24 
Номер провадження 22-ц/816/646/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Рунова В. Ю. 
з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,
у присутності:
позивача - ОСОБА_1 та його представника - адвоката Супруна Дмитра Володимировича, 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Супруном Дмитром Володимировичем, 
на рішення Сумського районного суду Сумської області від 30 липня 2024 року у складі Степаненка О.А., ухвалене в м. Суми, 
в цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Річківської сільської ради Білопільського району, про позбавлення батьківських прав,

у с т а н о в и в :
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі всіх видів його доходів, але не нижче 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, з дня подання даної заяви.
Свої вимоги мотивував тим, що вони з ОСОБА_2 мають спільну дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні. Зазначає, що відповідач мешкає окремо, вихованням дитини не займається, ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини не надавала і до цього часу не надає, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавилася її життям, не відвідувала її вдома. Вказане, на думку позивача, свідчить, що відповідач самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення її батьківських прав. 
Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 30 липня 2024 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю позовних вимог.
Додатковим рішенням Сумського районного суду Сумської області від 19 вересня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 06 березня 2024 року і до повноліття дитини. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1211 грн 20 коп. судового збору. 
Не погоджуючись із рішенням суду, яким відмовлено у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Супрун Д.В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити. 
У доводах апеляційної скарги вказував на те, що суд першої інстанції у своєму рішенні наголошував на суворому дотриманні реальності дієвої участі у вихованні та створенні належних умов для забезпечення всіх потреб дитини. Однак встановивши, що відповідачка з 2018 року працює та проживає в рф, з дитиною спілкується інколи і лише телефоном, суд дійшов до висновку, що для виконання покладених на матір обов`язків, що випливають зі статусу матері, цілком достатнім є те, що вона телефонує дитині. 
Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки довідкам Вирівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Сумського району Сумської області, якими підтверджується, що ОСОБА_2 за час навчання жодного разу не з`явилася до закладу освіти, не цікавилася навчанням та вихованням дитини. 
Стверджує, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги пояснення позивача, свідків про те, що відповідач не приїздить до дитини та ухиляється від виконання батьківських обов`язків, адже вона не позбавлена можливості повернутися з території рф до України. 
Звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_4 підтвердила, що відповідач коштів на утримання дочки ОСОБА_5 не передавала, з посиланням на те, що вони не довіряють кошти позивачу, бо не знають на що вони будуть витрачені. Такі показання, на думку заявника апеляційної скарги, свідчать, що мати свідомо переклала весь тягар утримання молодшої дочки на батька. 
Заявник апеляційної скарги не погоджується також з наданою судом першої інстанції оцінкою зазначеним відповідачем у листі обставинам невиконання нею батьківських обов`язків. 
Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу подано не було. 
Додаткове рішення Сумського районного суду Сумської області від 19 вересня 2024 року сторонами не оскаржується, та відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).
Довідками, виданими Вирівським старостинським округом Річківської сільської ради Сумського району Сумської області №99 від 19 лютого 2024 року та №71 від 03 лютого 2023 року підтверджується, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 разом з матір`ю ОСОБА_6 , 1951 р.н. та дочкою ОСОБА_3 , 2011 р.н. ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 не зареєстрована та не проживає ( а.с.13, 17).
Згідно довідок Вирівського ліцею Річківської сільської ради Сумського району Сумської області від 12 січня 2022 року та від 03 січня 2024 року № 01-23/2 дитина ОСОБА_3 проживає постійно з батьком ОСОБА_1 , мати ОСОБА_2 жодного разу не з`явилась до закладу освіти, не цікавилася навчанням та вихованням дитини (а.с.11-12).
Рішенням Виконавчого комітету Річківської сільської ради Сумського району Сумської області від 05 квітня 2024 року №79 затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 42). 
Органом опіки та піклування Річківської сільської ради за результатами розгляду заяви та документів, наданих ОСОБА_1 , надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зі змісту висновку слідує, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини ОСОБА_1 повідомив, що ОСОБА_2 з 2018 року не проживає з ним та їх спільною дочкою. Також було заслухано дитину ОСОБА_5 , яка повідомила, що мати їй іноді телефонує, цікавиться її справами, колись висилала подарунки до дня народження, вона звикла, що мати відсутня в її житті, вже не сумує за нею та не потребує її уваги (а.с. 40-41). 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи. 
Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див.: постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (див.: постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20)).
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20), від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21 (провадження № 61-10098св23), та багатьох інших.
Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції надано правову оцінку поданим сторонами доказам, показанням свідків і встановлено, що у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу щодо ОСОБА_2 , як позбавлення її батьківських прав відносно неповнолітньої дочки.
Зокрема, встановлено, що дочка сторін - ОСОБА_5 проживає разом з батьком - ОСОБА_1 та знаходиться за його утриманні. Мати - ОСОБА_2 з 2018 року працювала у рф, де і залишилася проживати. 
Неповнолітня ОСОБА_7 на засідання комісії з питань захисту прав дитини орану опіки та піклування повідомила, що вони з матір`ю спілкуються по телефону, остання цікавиться її справами. 
ОСОБА_2 , у поданій суду першої інстанції заяві, зазначала, що за об`єктивних підстав вона позбавлена можливості повернутися до України та пересилати кошти на утримання дочки. Спілкується з дочкою по телефону, інтересу до дочки вона не втрачала. 
Не надання відповідача в добровільному порядку коштів на утримання дітей, є підставою для звернення до суду з позовом про стягнення з неї аліментів, а не застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. 
Щодо того, що відповідач не з`являлася до Вирівського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів, то дана обставина зумовлена тим, що ОСОБА_2 постійно проживає на території рф. 
Крім того, самі по собі встановлені факти, що мати не в достатній мірі бере участь у вихованні дитини та не забезпечує її матеріально, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку.
Висновок Органу опіки та піклування Річківської сільської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затверджений рішенням виконавчого комітету Річківської сільської ради від 05 квітня 2024 року №79, обґрунтовано не взято до уваги судом першої інстанції. Оцінивши висновок органу опіки та піклування у сукупності з іншими доказами, колегія суддів встановила, що цей висновок належно не обґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідача від  здійснення батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, тому не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.
З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що у справі не було встановлено обставин остаточного й свідомого ухилення матері від виконання своїх батьківських обов`язків, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для позбавлення її батьківських прав по відношенню до неповнолітньої дочки.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня   2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
               у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Супруном Дмитром Володимировичем, залишити без задоволення.
Рішення Сумського районного суду Сумської області від 30 липня 2024 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складене 17 червня 2025 року.

Головуючий -  	О. І. Собина	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   В. Ю. Рунов