ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 р. 	Справа № 520/7494/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,
Суддів: Перцової Т.С. ,  Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 12.06.2025, головуючий суддя І інстанції: Мар`єнко Л.М., м. Харків,  по справі № 520/7494/21
за позовом                 ОСОБА_1  
до                Військової частини НОМЕР_1   
про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
У травні 2021 року ОСОБА_1 (далі – позивач, заявник) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1  (далі – відповідач) про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії, в якій просив суд: 
- визнати протиправними дії та бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , що полягали у не проведенні нарахування та виплати йому грошового забезпечення за період з 05.08.2004 по 31.08.2004 включно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошове забезпечення за період з 05.08.2004 по 31.08.2004 включно;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу на суму незаконно недоплаченого грошового забезпечення за період з 05.08.2004 по 31.08.2004 включно індексацію відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу на суму незаконно недоплаченого грошового забезпечення за період з 05.08.2004 по 31.08.2004 включно компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу за весь час затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби по день ухвалення судом рішення у даній справі середній заробіток відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.09.2021 у справі №520/7494/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії – залишено без задоволення. 
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду  від 21 червня 2024 року у справі №520/7494/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року скасовано в частині, якою судом відмовлено у задоволені вимог ОСОБА_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 виплатити йому грошове забезпечення за період з 05.08.2004 по 31.08.2004, з прийняттям нового судового рішення про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 суму грошового забезпечення у розмірі 386.10 грн за період з 05.08.2004 по 31.08.2004.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року скасовано в частині, якою судом відмовлено у задоволені вимог ОСОБА_1 про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому за весь час затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби по день ухвалення судом рішення у даній справі середній заробіток відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, з прийняттям нового судового рішення про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за весь час затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби по день ухвалення судом рішення у даній справі середній заробіток відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Ухвалами Верхового Суду від 31.07.2024 та від 16.08.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2024 року у справі № 520/7494/21.
01 січня 2025 року позивачем через систему "Електронний суд" (зареєстрована в Харківському окружному адміністративному суді 03.02.2025) подано до суду заяву в порядку ст. 383 КАС України, в якій він просив суд:
1) визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 вчиненні на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 щодо нарахування ОСОБА_1 за час затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби, не більш як за шість місяців, середній заробіток відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України в сумі 61555,50 грн;
2) зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 за весь час затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби по день ухвалення судом рішення у даній справі, тобто 4329 календарні дні, середній заробіток відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України;
3) відповідно до частини 1 статті 249 КАС України постановити окрему ухвалу і направити її командиру військової частини НОМЕР_1 для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21. 
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2025 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду – відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2025 року по справі № 520/7494/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги заяви задовольнити в повному обсязі, а саме:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 вчиненні на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 щодо нарахування ОСОБА_1 за час затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби, не більш як за шість місяців, середній заробіток відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України в сумі 61555,50 грн;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 за весь час затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби по день ухвалення судом рішення у даній справі, тобто 4329 календарні дні, середній заробіток відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України;
- відповідно до частини 1 статті 249 КАС України постановити окрему ухвалу і направити її командиру Військової частини НОМЕР_1 для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року у справі №520/7494/21 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2025 у справі № 520/7494/21 про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду в адміністративній справі № 520/7494/21, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскаржувана ухвала винесена за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм процесуального права.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року  у справі № 520/7494/21 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 в порядку ст.383 КАС України на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 року у справі №520/7494/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.
Позивач,  не погодившись із  ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12 червня 2025 року  у справі № 520/7494/21, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказану ухвалу суду першої інстанції скасувати та задовольнити вимоги заяви в повному обсязі,  а саме:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 вчиненні на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 щодо нарахування ОСОБА_1 за час затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби, не більш як за шість місяців, середній заробіток відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 за весь час затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби по день ухвалення судом рішення у даній справі, тобто 4329 календарні дні, середній заробіток відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України;
- відповідно до частини 1 статті 249 КАС України постановити окрему ухвалу і направити її командиру військової частини НОМЕР_1 для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21.
В обґрунтування  вимог апеляційної скарги  позивач зауважив, що  на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 Військовою частиною НОМЕР_1 нараховано та виплачено позивачу лише за шість повних місяців затримки повного розрахунку грошового забезпечення при звільненні 14.08.2012 з військової служби середній заробіток відповідно до ст. 117 КЗпП України, із посиланням на те, що нині чинна редакція цієї статті, із внесеними у неї змінами Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-IX, передбачає обмеження цієї виплати шістьма місяцями. При цьому, приписами зобов`язуючої частини постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21, яка набрала законної сили, визначено очевидний та конкретний часовий період затримки повного розрахунку грошового забезпечення, який має бути оплачений Військовою частиною НОМЕР_1 за середнім заробітком, без будь-яких обмежень цього періоду, в тому числі й Законом №2352-ІХ. 
Отже, зазначений в обов`язковому судовому рішенні період з 14.08.2012 (день звільнення позивача з військової служби) по 21.06.2024 (день ухвалення судом рішення у справі №520/7494/21) передбачає повних 142 місяці, які відповідно до приписів постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 мають бути оплачені військовою частиною НОМЕР_1 за середнім заробітком.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
У відповідності до пункту 1 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Враховуючи те, що від учасників справи не надійшло клопотання про розгляд справи за їх участю,  правовідносини та предмет доказування у справі, не вимагають витребування нових доказів та проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, то за таких обставин колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу в порядку письмового провадження.
За приписами статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (частина перша). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина друга).
Колегія суддів, вивчивши обставини справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що Другий апеляційний адміністративний суд в постанові від 21.06.2024 у справі №520/7494/21, встановивши право позивача на виплату грошового забезпечення у розмірі 386,10 грн (за період з 05.08.2004 по 31.08.2004) та на нарахування і виплату середнього заробітку відповідно до ст.117 КЗпП України за затримку розрахунку при звільненні з 14.08.2012 з військової служби по день ухвалення судового рішення у даній справі, не здійснив розрахунку середнього заробітку. Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи заяву в порядку судового контролю за виконанням рішення, постановленого Другим апеляційним адміністративним судом, яке не містить конкретного розрахунку середнього заробітку на підставі ст.117 КЗпП України, позбавлений можливості надати оцінку стану виконання судового рішення на відповідність вимогам чинного законодавства України в порядку статті 383 КАС України.
У зв`язку з викладеним,  суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого порушеного права, оскільки здійснення розрахунку конкретних сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є окремим предметом спору, відтак виходить за межі інституту судового контролю за виконанням судового рішення у спорі про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток без визначення конкретних сум.
Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції та доводам апеляційної скарги колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частиною четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Відповідно до частин другої та третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно з вимогами статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до частини першої статті 372 КАС України у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення.
Відповідно до статті 381-1 КАС України, судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснює суд, який розглянув справу як суд першої інстанції.
Суд може здійснювати судовий контроль за виконанням судового рішення у порядку, встановленому статтями 287, 382-382-3 і 383 цього Кодексу.
Згідно положень статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.
У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.
За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача суд постановляє ухвалу про залишення заяви без задоволення, яка може бути оскаржена в порядку, встановленому статтею 294 цього Кодексу. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
З аналізу приведених положень вбачається, що завданням статті 383 КАС України є контроль суду за виконанням судових рішень відповідачами, однак положення ст.383 КАС України не можуть підміняти собою інші процесуальні механізми, закріплені з метою виконання судових рішень.
Як вбачається із матеріалів справи,  позивач у своїй заяві в порядку статті 383 КАС України просив фактично вирішити спір, що склався між ним та відповідачем з приводу сум виплаченого середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні, вчиненого на виконання судового рішення, з огляду на те, що особливістю спірних правовідносин є те, що нарахування середнього заробітку здійснено в період дії двох редакцій ст.117 КЗпП України, яка по різному регулює правовідносини щодо нарахування та виплати середнього заробітку.
Статтею 47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За правилами статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
За змістом статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У свою чергу, відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX, який набрав чинності 19.07.2022), у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Таким чином, вказаною нормою, починаючи з 19.07.2022 (дата набрання чинності Закону № 2352-IX) передбачено обмеження, згідно з яким максимальний період за який можлива виплата середнього заробітку складає шість місяців.
Верховний Суд у постанові від 31.01.2025 у справі №380/15041/22 виклав правову позицію щодо правового регулювання правовідносин стосовно нарахування та виплати середнього заробітку при звільнені в період дії двох редакцій статті 117 КЗпП України (до та після внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 01.07.2022 №2352-ІХ), зокрема, вказав на наявність підстав при вирішенні спору про стягнення невиплаченої у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України, належної працівнику заробітної плати (її частини), одночасно вирішувати питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, вимоги щодо якого є похідними від вимог про стягнення невиплаченої (не своєчасно виплаченої) працівнику заробітної плати (її частини) при звільненні.
Разом з тим, Другий апеляційний адміністративний суд в постанові від 21.06.2024 у справі №520/7494/21, встановивши право позивача на нарахування і виплату середнього заробітку відповідно до ст.117 КЗпП України за затримку розрахунку при звільненні з 14.08.2012 з військової служби по день ухвалення судового рішення у даній справі, не здійснив розрахунку розміру середнього заробітку.
Водночас, мотивувальна частина вказаної постанови не роз`яснює як саме має діяти відповідний  суб`єкт владних повноважень при  проведенні розрахунку розміру середнього заробітку, в той числі якими  редакціями ст.117 КЗпП України він має керуватися.
Таким чином, з приведеного вбачається, що постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 у справі №520/7494/21 визнано право позивача відповідно до ст.117 КЗпП України на середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 14.08.2012 по 21.06.2024, однак не проведено  відповідний розрахунок розміру. 
Натомість,  до повноважень суду при вирішення питання  судового контролю за виконанням рішення не належить надання оцінки діям чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо яких не було проведено аналіз у відповідному судовому рішенні.
У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що суд першої інстанції позбавлений можливості надати оцінку в порядку статті 383 КАС України стану виконання судового рішення  в частині виплати конкретної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на те, що  відповідне рішення не містить конкретного розрахунку середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів  погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту свого порушеного права, оскільки здійснення розрахунку конкретних сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є окремим предметом спору, відтак виходить за межі інституту судового контролю за виконанням судового рішення у спорі про зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток без визначення конкретних сум.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що відповідачем не було  у належній  формі виконано постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 року у справі №520/7494/21, у зв`язку з чим наявні підстави для ухвалення окремої ухвали та для визнання протиправними дій відповідача із зобов`язанням провести розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, тобто за 4329 календарні дні,  колегія суддів вважає безпідставними, адже як було наведено вище у даній постанові,  для обрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а саме з 14.08.2012 по 21.06.2024) підлягають  застосуванні різні редакції статті 117 КЗпП, що у свою чергу впливає на розмір  обрахованої суми та відповідно не було предметом розгляду  при ухваленні постанови  Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 року у справі №520/7494/21.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів  погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю в порядку статті 383 КАС України.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою заявника апеляційної скарги з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
Згідно статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, згідно статті 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу  Харківського окружного адміністративного суду від 12.06.2025 по справі № 520/7494/21 про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 в порядку ст.383 КАС України на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2024 року у справі №520/7494/21 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.М. Макаренко 	
Судді	   	Т.С. Перцова    С.П. Жигилій