СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року                          м. Харків                        Справа № 922/4754/24  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Слободін М.М., суддя Гребенюк Н.В. , суддя  Шутенко І.А.
за участю секретаря судового засідання Бєлкіної О.М.
за участю представників сторін:
позивача – Колодочка Г.В.
відповідача – Гарагуля В.А.
розглянувши апеляційну скаргу ТОВ «ЄВРОІНВЕСТ» (вх. № 1027Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 31.03.2025 у справі № 922/4754/24 (повний текст якого складено та підписано 07.04.2025 в приміщенні господарського суду Харківської області суддею Лавровою Л.С.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОІНВЕСТ» (49044, Україна, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вулиця Шевченка, будинок, 17, ідентифікаційний код особи 25532809)
до Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» (61037, Україна, Харківська обл., місто Харків, проспект Героїв Харкова, будинок, 199, ідентифікаційний код особи 05762269)
про стягнення індексу інфляції та 3% процентів річних

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Харківської області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРОІНВЕСТ» з позовом до Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» та просить суд:
1. Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКІ ЕНЕРГЕТИЧНІ СИСТЕМИ» (код ЄДРПОУ 05762269, адреса: 61037, м. Харків, просп. Героїв Харкова, 199) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЄВРОІНВЕСТ» (Місцезнаходження: 49044, Україна, м. Дніпро, вул. Шевченко, д. 17, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 25532809 п/р НОМЕР_1 в «Райффайзен Банк» м. Київ, МФО 380805) індекс інфляції у розмірі 1 245 697,99 грн. та три проценти річних у розмірі 392 167,95 грн, що нараховані на заборгованість стягнену рішенням господарського суду Харківської області від 04.11.2020 ро у справі № 922/2129/20.
2. Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКІ ЕНЕРГЕТИЧНІ СИСТЕМИ» (код ЄДРПОУ 05762269, адреса: 61037, м. Харків, просп. Героїв Харкова, 199) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЄВРОІНВЕСТ» (Місцезнаходження: 49044, Україна, м. Дніпро, вул. Шевченко, д. 17, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 25532809 п/р НОМЕР_1 в «Райффайзен Банк» м. Київ, МФО 380805) індекс інфляції у розмірі 8 643,38 грн та три проценти річних у розмірі 2 741,64 грн, що нараховані на заборгованість стягнену додатковим рішенням господарського суду Харківської області від 23.11.2020 ро у справі № 922/2129/20.
3. В порядку ч.2 ст.625 ЦКУ та ч.10 ст.238 ГПКУ зобов`язати орган, що здійснюватиме примусове виконання:
- нарахувати відповідачу інфляційні втрати, як це передбачено ч.2 ст. 625 ЦКУ, за весь період прострочення оплати боргу, що не був врахований в рішенні суду, починаючи з 15.11.2024 року, по дату повного погашення боргу, за формулою:
Сінф.втрат = Сп х Пс,
Де:
Сінф.втрат – сума інфляційних втрат за період прострочки.

Сп - загальна сума грошової заборгованості разом з інфляційними втратами на початок періоду.
Пс – індекс інфляційного розрахунку за весь період прострочки, розрахунок, якого здійснюється за формулою:
Пс = (ІІ1 : 100) x (ІІ2 : 100) x (ІІ3 : 100) x ... (ІІZ : 100)
ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,
.....
ІІz - індекс інфляції за останній місяць прострочення, та стягувати ці інфляційні втрати з відповідача, якщо буде мати місце примусового виконання рішення;
Розрахунок інфляційних втрат в Позові виконано станом на 15.11.2024 року;
- нараховувати Відповідачу 3% річних, як це передбачено ч.2 ст. 625 ЦКУ, за весь період прострочення оплати боргу, що не був врахований в рішенні суду, починаючи з 04.12.2024 року, по дату повного погашення боргу, за формулою:
Сума санкції = Ск x 3 % (ст.625 ЦКУ) x Д : 365 : 100, де
Ск – загальна сума грошової заборгованості разом з інфляційними втратами на кінець періоду,
Д - кількість днів прострочення, та стягувати даний відсоток з Відповідача на користь Позивача, якщо буде мати місце примусове виконання рішення.
Розрахунок суми 3 % річних в позові виконано станом на 25.12.2024 р.
4. Стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «УКРАЇНСЬКІ ЕНЕРГЕТИЧНІ СИСТЕМИ» (код ЄДРПОУ 05762269, адреса: 61037, м. Харків, просп. Героїв Харкова, 199) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ЄВРОІНВЕСТ» (Місцезнаходження: 49044, Україна, м. Дніпро, вул. Шевченко, д. 17, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 25532809 п/р НОМЕР_1 в «Райффайзен Банк» м. Київ, МФО 380805) суму судового збору у розмірі 24 738,76 грн. та витрат на правничу допомогу у розмірі 7000,00 грн.
Позов обґрунтовано тим, що позивач за договором про відступлення права вимоги від 10.01.2023 набув до відповідача право вимоги за договором №238-16/348-ВК від 17.12.2018 у сумі 1  923  971,02 грн., що стягнені рішенням Господарського суду Харківської області від 04.11.2020 та додатковим рішення Господарського суду Харківської області від 23.11.2020 у справі № 922/2129/20. Оскільки на час звернення з позовом до суду рішення Господарського суду Харківської області від 04.11.2020 та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 23.11.2020 у справі №922/2441/20 не виконано, відповідачу на підставі ст.625 Цивільного кодексу України на суми заборгованості визначених рішенням суду нараховано до стягнення 3% річних та інфляційні втрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 31.03.2025 у справі № 922/4754/24 частково задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОІНВЕСТ».
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» (61037, Україна, Харківська обл., місто Харків, проспект Героїв Харкова, будинок, 199, ідентифікаційний код особи 05762269) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОІНВЕСТ» (49044, Україна, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вулиця Шевченка, будинок, 17, ідентифікаційний код особи 25532809) інфляційні втрати - 911 721,83 грн та 13 675,83 грн судового збору.

ТОВ «ЄВРОІНВЕСТ» із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 31.03.2025 у справі № 922/4754/24 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат у розмірі 342       619,54 грн. та 3% річних у розмірі 394       909,59 грн. та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Крім того, просить в порядку ч.2 ст.625 ЦКУ та ч.10 ст.238 ГПКУ зобов`язати орган, що здійснюватиме примусове виконання:
-  нарахувати АТ "Українські енергетичні машини" інфляційні втрати, як це передбачено ч. 2 ст. 625 ЦКУ, за весь період прострочення оплати боргу, що не був врахований в рішенні суду, починаючи з 16.11.2024 по дату повного погашення боргу;
-   нарахувати АТ "Українські енергетичні машини" 3 % річних, як це передбачено ч. 2 ст. 625 ЦКУ, за весь період прострочення оплати боргу, що не був врахований в рішенні суду, починаючи з 26.12.2024, по дату повного погашення боргу.
Також просить стягнути на користь апелянта 7000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає про:
-          неврахування місцевим судом, що не нарахування інфляційних втрат і відсотків річних на раніше нараховані та стягнуті рішенням суду інфляційні збитки і відсотки річних, є порушення прав кредитора на отримання повної суми компенсацій, передбачених ст.625 ЦК України;
-           неврахування місцевим судом висновків Верховного суду щодо не нарахування інфляційних втрат, а саме висновків, викладених у постанові  Об`єднаної Палати КГС Верховного Суду від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, постанові Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постановах Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 924/534/19 та від 23.09.2021 у справі № 924/2/21, постанові ВП  ВС від 08.11.2019 № 127/15672/16-ц (14-254цс 19);
-          неправильне  тлумачення  місцевим судом ст.625 ЦК  України та неврахування висновків   Верховного   суду про те,   що   вимоги ст.625   ЦК   України   поширюються   на   будь-яке   грошове   зобов`язання, зокрема   і   та   що   трансформовані   в   грошове   зобов`язання   рішенням   суду, яким   вони   були   стягнуті;
-          неврахування    місцевим    судом того, що   витрати    на    правничу    допомогу, інші    процесуальні    витрати,    а    також    інфляційні    втрати    та    втрати    у    3% річних    що    були    стягнуті    за    рішеннями    суду    та    несплачені боржником,    є    витратами    і    втратами,    які    по    своїй    суті    і    змісту    тотожні збиткам    у    розумінні    ст.    22    ЦКУ,    які    підлягають    захисту    відповідно    до    вимог ст. 625 ЦКУ та того, що умови    договору    стосовно    застосування    зниженої    ставки відсотків    річних    поширюються    лише    на    суму    первісного    базового    боргу (основного    боргу),  а    не    на    усі    грошові    зобов`язання,    що    виникають    з неналежного виконання договору.
Крім того, апелянт просить апеляційний суд окремо звернути  увагу     на     той     факт, що     п.9.5     Договору     встановлена     ставка     річних     відсотків     у     розмірі     1%     за     порушення     строку     оплати     продукції.     Тобто     умовами     Договору встановлено, що ставка у розмірі     1%     річних     застосовується виключно     до простроченого грошового зобов`язання  з оплатити вартості поставленої     продукції,  а не усіх грошових  зобов`язань,  які можуть виникнути в зв`язку з неналежним виконанням договору відповідачем.  Разом  з тим зобов`язання з     оплати  витрат на правову допомогу, що стягнуті  за додатковим  рішенням суду,     судові  витрати, інфляційні збитки  і  3% річних, як  уже вище було зазначено, фактично є витратами  тратами тотожними  реальним збиткам спричиненим     невиконанням     такого     грошового     зобов`язання. А отже нарахування  річних     відсотків за прострочення такого грошового зобов`язання за іншим розміром     ставки, ніж встановлена ст.625 ЦКУ, є неправомірним.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «ЄВРОІНВЕСТ» (вх. № 1027Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 31.03.2025 у справі № 922/4754/24. Встановлено строк протягом якого відповідач має право подати до суду відзив на апеляційну скаргу. Справу призначено до розгляду на 01.07.2025.
Вказана ухвала була направлена та доставлена зареєстрованим учасникам через підсистему Електронний суд до електронного кабінету користувача 26.05.2025.
10.06.2025 відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об`єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв`язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Зі змісту відзиву вбачається, що відповідач не вбачає підстав для нарахування 3% річних на раніше нараховані суми тих самих річних або інфляційних втрат, оскільки, на його переконання, наведені в апеляційній скарзі приклади судової практики такого висновку не підтверджують. Вважає, що нарахування штрафних санкцій у вигляді інфляційних втрат та 3% річних є допустимим виключно щодо основної суми боргу. Також підтримує позицію суду першої інстанції про те, що витрати на правничу допомогу не підпадають під категорію заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання договірних зобов`язань, і тому на них не можуть нараховуватися вказані види відповідальності.
20.06.2025від ТОВ «Євроінвест» до суду надійшла відповідь на відзив АТ «Українські енергетичні машини», який досліджено та долучено до матеріалів справи.
У судовому засіданні 26.05.2025 року з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі та з метою повного і всебічного розгляду справи по суті, враховуючи неможливість закінчення розгляду справи в даному судовому засіданні, з огляду на приписи ст. 216 Господарського процесуального кодексу України протокольно оголошено перерву у розгляді справи до 19.08.2025.

01.08.2025 від відповідача надійшла заява, в якій викладено доводи стосовно перерахунку інфляційних втрат та річних, яка колегією суддів досліджена та долучена до матеріалів справи.

В судове засідання 19.08.2025 з`явились представники сторін та надали  пояснення по справі.
Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.
Перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази по справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
04 листопада 2020 року за результатами розгляду справи № 922/2129/20 за позовом АТ «ЮНІКОН» до Державного підприємства «Завод «Електроважмаш» господарський суд Харківської області ухвалив рішення, яким вирішив стягнути з Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" на користь Приватного акціонерного товариства "Юнікон" 1518285,74 грн. основного боргу, 284652,90 грн. пені, 29557,00 грн. 1% річних, 49977,21 грн. інфляційних; а також 27798,17 грн. судового збору. Також рішенням було зобов`язано орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нарахувати починаючи з 08.08.2020 року і до моменту виконання цього рішення проценти (1% річних) за визначеною формулою.
23.11.2020 за результатами розгляду заяви АТ «ЮНІКОН» про ухвалення додаткового рішення у справі № 922/2129/20 господарський суд Харківської області ухвалив додаткове рішення, яким вирішив стягнути з Державного підприємства "Завод "Електроважмаш" (61089, м. Харків, пр. Московський, 299; ідент. Код 00213121) на користь Приватного акціонерного товариства "Юнікон" витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 13700 грн.
На виконання вищевказаних рішень суду господарський суд Харківської області видав накази.
20.09.2021 за результатами розгляду заяви АТ «ЮНІКОН» про заміну сторони у виконавчому провадженні господарський суд Харківської області ухвалою постановив замінити боржника у виконавчому провадженні ВП № 66265884 з виконання наказу господарського суду Харківської області від 10.12.2020 року у справі № 922/2129/20 з Державного підприємства "Завод Електроважмаш" на його правонаступника Акціонерне товариство "Завод Електроважмаш" (61089, місто Харків, проспект Московський, будинок 299, ідентифікаційний код юридичної особи 00213121). Замінити боржника у виконавчому провадженні ВП № 66265902 з виконання наказу господарського суду Харківської області від 24.12.2020 року у справі № 922/2129/20 з Державного підприємства "Завод Електроважмаш" на його правонаступника Акціонерного товариства "Завод Електроважмаш" (61089, місто Харків, проспект Московський, будинок 299, ідентифікаційний код юридичної особи 00213121).
10 січня 2023 між АТ «ЮНІКОН», ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 23647276 (далі за текстом – Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОІНВЕСТ», ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 25532809 (далі за текстом – Новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги (далі – Договір). Відповідно до пунктів 1.1. та 1.2.10. Договору Первісний кредитор відступає Новому кредитору належні Первісному кредитору, а Новий кредитор набуває права вимоги Первісного кредитора до Покупця - ДЕРЖАВНОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЗАВОД ЕЛЕКТРОВАЖМАШ» (код ЄДРПОУ 0213121), правонаступником якого є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ЗАВОД «ЕЛЕКТРОВАЖМАШ», за Договором № 238-10/348-ВК від 17.12.2018 р. у сумі 1 923 971,02 грн. (один мільйон дев`ятсот двадцять три тисячі дев`ятсот сімдесят дві гривні 02 копійки), що стягнені рішенням господарського суду Харківської області від 04.11.2020 р. та додатковим рішення господарського суду Харківської області від 23.11.2020 р. у справі № 922/2129/20.
29.08.2024 розглянувши заяву ТОВ «ЄВРОІНВЕСТ» про заміну про заміну сторін у виконавчих провадженнях господарський суд Харківської області постановив ухвалу, якою здійснив заміну сторони виконавчого провадження, а саме стягувача.
Позивач вказував, що він є кредитором, а Акціонерне товариство «Українські енергетичні машини» (АТ «Укренергомашини») боржником, однак рішення господарського суду Харківської області від 04.11.2020 та додаткове рішення господарського суду Харківської області від 23.11.2020 не виконані.
У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язання з оплати грошового зобов`язання, що стягнено рішенням господарського суду Харківської області від 04.11.2020 та додатковим рішенням господарського суду Харківської області від 2311.2020 у справі № 922/2129/20 позивачем було нараховано відповідачу інфляційні втрати та три проценти річних у загальному розмірі 1 649 250,96 грн відповідно до вимог ч.2 ст. 625 ЦК України.
Викладені обставини стали підставою звернення до суду позивача з позовом у даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам колегія суддів зазначає таке.
Предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача на користь ТОВ «Євроінвест» інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення Господарського суду Харківської області від 04.11.2020 у справі № 922/2129/20 та додаткового рішення Господарського суду Харківської області від 23.11.2023 у справі №922/2129/20.
Відповідно до частини третьої статті 11, частини першої статті 13 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом вказаної норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.
Відповідно до частини першої статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У статті 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
В силу статей 524, 533, 535, 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Отже, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.
Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновки з цього питання викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц).
Окрім того, в постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, за яким положення статті 625 Цивільного кодексу України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 у справі №686/7081/21).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) виконання остаточного судового рішення, яким вирішений спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру, є частиною «права на суд» (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece, § 40, 45, заява №18357/91) від 19.03.1997 року, «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia, § 34, 37, заява №59498/00) від 07.05.2002 року). З погляду застосування гарантій права на належне виконання державою судового рішення, за яким вона є боржником, не має жодного значення, якими - приватними чи публічними - є у національній правовій системі відносини з виконання державою такого рішення.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції). Це право гарантоване і для тих випадків, коли право на справедливий судовий розгляд порушене невчасним виконанням судового рішення, зокрема через відсутність коштів (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Бурдов проти Росії (№2)» (Burdov v. Russia (№ 2), § 96, 97, 99, 117, заява №33509/04) від 15.01.2009 року).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц (п.31) відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15 (про те, що правовідносини стосовно виконання судових рішень урегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можна застосовувати приписи про цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України)), а також від 02.03.2016 року у справі №6-2491цс15 про те, що стаття 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 цього Кодексу не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України за наявності деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Так, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення; приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (п. 45 постанови).
Отже, у разі неналежного виконання (прострочення) підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 року у справі №420/2411/19.
Як встановлено вище, рішенням господарського суду Харківської області від 04.11.2020 у справі №922/2129/20 частково задоволено позовні вимоги ПрАТ «Юнікон» до ДП «Завод «Електроважмаш» та присуджено до стягнення з останнього  1  518 285,74 грн. основного боргу, 284 652,90 грн. пені, 29 557,00 грн. 1% річних, 49 977,21 грн. інфляційних; а також 27 798,17 грн. судового збору. Також рішенням було зобов`язано орган (особу), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нарахувати починаючи з 08.08.2020 року і до моменту виконання цього рішення проценти (1% річних) за визначеною формулою.
Відповідно до ст.241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Перевіркою матеріалів справи встановлено, що рішення Господарського суду Харківської області від 04.11.2020 у справі № 922/2129/20 набрало законної сили 07.12.2020.
Додатковим рішенням Господарського суду у Харківської області від 23.11.2020 у справі № 922/2129/20 стягнуто з ДП «Завод «Електроважмаш» на користь ПрАТ «Юнікон» витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 13 700,00 грн.
Перевіркою матеріалів справи встановлено, що додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 23.11.2020 у справі № 922/2129/20 набрало законної сили 24.12.2020.
Приписами ч.4 ст. 75 Господарського кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.
Таким чином, обставини, встановлені у рішенні Господарського суду Харківської області від 04.11.2020 та додатковому рішенні з урахуванням постанови суду апеляційної інстанції від 23.11.2020 у справі № 922/2129/20, мають преюдиціальне значення та повторного доведення не потребують.
В межах даної справи відповідачем не надано доказів виконання грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного) судовими рішеннями.
Згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у разі прострочення виконання грошового зобов`язання, навіть після ухвалення судового рішення про стягнення відповідної суми, у боржника продовжує існувати обов`язок компенсувати кредитору втрати, пов`язані із знеціненням грошових коштів у період прострочення, а також сплатити передбачені законом проценти за користування утримуваними коштами.
Правова природа відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, є компенсаційною і спрямована не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери кредитора, порушеної простроченням.
Такий висновок підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 18.03.2020 у справі №902/417/18, відповідно до якої позбавлення кредитора права на інфляційні втрати та проценти річних порушує баланс інтересів сторін та суперечить принципам цивільного права.
Крім того, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, наявність судового рішення про стягнення грошових коштів не припиняє існуючого грошового зобов`язання боржника і не позбавляє кредитора права на застосування до нього заходів відповідальності, передбачених статтею 625 ЦК України, до моменту фактичного виконання рішення суду.
Аналогічний підхід викладено у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 906/1283/16, де зазначено, що кожен місяць прострочення є підставою для нової вимоги про стягнення компенсаційних сум, що підтверджує: прострочення виконання зобов`язання носить триваючий характер, а право на позов про інфляційні втрати та річні проценти виникає постійно, доти, доки порушення не усунуто.
Таким чином, факт набрання судовим рішенням законної сили не є підставою для припинення дії грошового зобов`язання. До моменту повного виконання рішення, кредитор має право вимагати компенсаційних сум у формі інфляційних втрат та процентів річних, якщо таке порушення триває. При цьому, з урахуванням статей 129, 129-1 Конституції України, статей 326, 327 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковість виконання судового рішення є конституційною засадою судочинства, а прострочення його виконання є підставою для застосування механізмів відповідальності, встановлених законом.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04.06.2019 у справі №916/190/18 та від 23.01.2018 у справі №906/1283/16 зазначила, що наявність судового рішення не змінює природи зобов`язання і не позбавляє кредитора права на стягнення сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України. Прострочення грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, і за кожен день такого прострочення кредитор має право на відповідні нарахування.
Отже, нарахування інфляційних втрат і відсотків річних після ухвалення судового рішення є правомірним, якщо відповідач не виконав зобов`язання добровільно або в межах виконавчого провадження.
Згідно ч.1, 2 ст.18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Таким чином, колегія суддів вважає, що вимоги позивача у справі є належним способом захисту свого порушеного права і відповідають нормам матеріального права. Позивач, як новий кредитор відповідача, має право вимоги до боржника щодо стягнення інфляційних втрат та відсотків річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України, нарахування яких обумовлено невиконанням відповідачем прийнятого на себе грошового зобов`язання.
Суд також враховує і те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (такий висновок викладений, зокрема, у пункті 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц).
Так, дослідженням наведеного позивачем у позовній заяві розрахунку інфляційних втрат та відсотків річних, встановлено, що позивач, вважаючи порушеними свої права на отримання коштів, які підлягають стягненню за судовими рішеннями, включає у наведений розрахунок загальну суму боргу за рішенням Господарського суду Харківської області від 04.11.2020 у справі № 922/2129/20 1  923  971,02 грн та включає суму основного боргу, пеню, 1% річних, інфляційні втрати, витрати на сплату судового збору у розмірі і визначає таку суму базою для нарахування інфляційних втрат та 3% річних.
З наданого позивачем розрахунку також вбачається, що нарахування інфляційних втрат здійснено позивачем з дати ухвалення судових рішень у справі № 922/2129/20, а саме, за судовим рішенням від 04.11.2020 - за період з 04.11.2020 по 15.11.2024, 3% річних за період з 04.11.2020 по 25.12.2024; за додатковим рішенням збитки від інфляції розраховано за період з 23.11.2020 по 15.11.2024, 3% річних з 04.11.2020 по 25.12.2024.
Разом з цим, колегія суддів вважає, що початком обчислення відповідних нарахувань слід вважати дату набрання судовими рішеннями законної сили, а не дату їх ухвалення, оскільки саме з цього моменту боржник у зобов`язанні (відповідач) стає достеменно проінформованим про наявність свого зобов`язання по відношенню до кредитора щодо стягнення відповідних сум за неналежне виконання зобов`язань.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що розрахунок заявлених до стягнення сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, у межах строку прострочення має здійснюватися саме з дати набрання чинності судовими рішеннями.
Щодо нарахування позивачем 3% річних на загальну суму заборгованості за судовим рішенням від 04.11.2020, колегія суддів зазначає, що як було зазначено вище рішенням Господарського суду Харківської області від 04.11.2020 було визначено нарахування починаючи з 08.08.2020 і до моменту виконання цього рішення проценти (1% річних) на суму основного боргу, простроченого відповідачем. Розмір відсотків визначено виходячи з умов п.9.5 Договору № 238-10/348-ВК від 17.12.2018.
Таким чином, нарахування відсотків на суму основного боргу уже передбачено судовим рішенням по справі № 922/2129/20, а тому повторне нарахування відсотків річних на суму основної заборгованості є неправомірним. 
Отже, за наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для нарахування річних на суму основного боргу.

Щодо нарахування інфляційних втрат.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 15.11.2023 року у справі №921/489/22, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
У кредитора згідно з ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.
У постанові Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі №905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 року у справі №916/190/18, зазначено, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.
У постанові від 26.06.2020 року у справі №905/21/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначив, що у кредитора згідно з частиною другою статті 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.
Також суд виснував, що у судовій практиці часто виникають проблеми із застосуванням механізму розрахунку інфляційних збитків у випадку часткового помісячного погашення суми основного боргу. З огляду на таке, касаційний суд вважав за доцільне роз`яснити, що при зменшенні суми боргу у конкретному місяці "А" на певну суму (до прикладу 100 грн.), до уваги приймається сума боргу на початок розрахункового періоду "Х", помножена на індекс інфляції у цьому місяці (до прикладу " і-1"), і від зазначеного добутку необхідно віднімати суму погашення (100 грн.) Отже, у математичному викладі це можна відобразити такою формулою: "Х" * "і-1" - 100 грн. = "ЗБ", де "Х" - залишок боргу на початок розрахункового періоду, "і-1" - офіційно встановлений індекс інфляції у розрахунковому місяці та 100 грн. - умовна сума погашення боргу у цьому місяці, а "ЗБ" - залишок основного боргу з інфляційною складовою за цей місяць (вартість грошей з урахуванням інфляції у цьому місяці та часткового погашення боргу у цьому ж місяці).
А за наступний місяць базовою сумою для розрахунку індексу інфляції буде залишок боргу разом з інфляційною складовою за попередній місяць ("ЗБ" відповідно до наведеної формули), який перемножується на індекс інфляції за цей місяць, а від зазначеного добутку має відніматися сума погашення боржником своєї заборгованості у поточному місяці (якщо таке погашення відбувалося).
У випадку якщо погашення боргу не відбувалося декілька місяців підряд, то залишок основного боргу з інфляційною складовою за перший розрахунковий місяць такого періоду ("ЗБ") перемножується послідовно на індекси інфляції за весь період, протягом якого не відбувалося погашення боргу та ділиться на 100%.
Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості, від остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням такої послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду.
Враховуючи порядок нарахування втрат від інфляції, який викладено вище, а також відсутність доказів погашення відповідачем заборгованості на виконання рішення суду у справі №922/2129/20, колегія суддів приходить до висновку, що нарахування у цій справі інфляційних втрат має бути здійснено з урахуванням суми основного боргу та інфляційної складової, стягнутої у межах справи №922/2129/20, оскільки такий порядок розрахунку є можливим та узгоджується із практикою Верховного Суду.
Дослідивши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, а також розрахунок, здійснений судом першої інстанції, колегія суддів, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат приходить до висновку, що у позивача наявне право на нарахування інфляційних втрат на стягнуті згідно судовим рішенням суми основного боргу у розмірі 1 518 285,74 грн + інфляційні втрати у розмірі 49 977,21грн = 1  568  262,95 грн, а тому, правомірним є нарахування інфляційних втрат за період з грудня 2020 по 15.11.2024 (кінцевий період, визначений позивачем до стягнення), що в такому разі становить 941  732,85 грн. Зважаючи на викладений розрахунок, колегія суддів приходить до висновку про зміну рішення суду першої інстанції в частині стягнутої суми інфляційних втрат.
Крім того, як вбачається з наданого позивачем розрахунку, останнім здійснено нарахування та заявлено до стягнення інфляційні втрати та відсотки річних з урахуванням суми неустойки (пені), яка стягнута судовим рішенням у справі № 922/2129/20. Однак, судова колегія вважає, що стягнення неустойки є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності, тому на неї не можуть нараховуватись проценти річних та інфляційних втрат, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України (правова позиція з даного питання викладена в постанові Верховного Суду у справі № 915/14/17 від 31.01.2018).
Разом з цим, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суми судового збору у розмірі 27  798,17 грн (за рішенням суду у справі № 922/2129/20 та суми витрат на правову допомогу у розмірі 13  700,00 грн стягнутої за додатковим рішенням від 23.11.2020 у справі №922/2129/20.
Так, сума судових витрат за своєю природою не є основним грошовим зобов`язанням, що випливає з договору між сторонами. Проте, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, наслідки прострочення стосуються будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від його джерела походження, якщо інше прямо не встановлено законом або договором.
Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі грошові зобов`язання, які не виконані у встановлений строк, у тому числі і на такі, що виникли внаслідок судового рішення.
Суд першої інстанції не врахував, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Не застосувавши зазначені положення закону, суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову в означеній частині.
Таким чином, у разі ухилення боржника від своєчасного виконання рішення суду про стягнення витрат на правничу допомогу та судового збору, на нього покладається обов`язок сплатити також компенсацію у вигляді інфляційних втрат та відсотків річних, адже відбувається знецінення грошових коштів, які підлягають сплаті кредитору.
Відповідно до ст. 129 Конституції України, рішення суду є обов`язковим до виконання, а його невиконання тягне наслідки, визначені законом, у тому числі відповідальність у формі компенсаційних нарахувань за статтею 625 ЦК України. Жодних виключень для рішень про стягнення витрат на правничу допомогу чи судових витрат у вигляді судового збору ні Конституція України, ні процесуальне чи матеріальне законодавство не встановлюють.
Отже, колегія суддів погоджується з доводами апелянта в цій частині, оскільки нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму судового збору та витрат на правову допомогу, стягнуту додатковим рішенням, є правомірним і відповідає положенням чинного законодавства.
Зважаючи на викладене, з урахуванням розміру судового збору та витрат на правничу допомогу, належних періодів (зокрема дата набрання рішенням та додатковим рішенням і визначеного періоду позивачем), стягненню з відповідача на користь позивача підлягають 3% річних у розмірі 3  376,79 грн., інфляційні втрати у розмірі 16 692,64 грн., що нараховані на суму судового збору за рішенням Господарського суду Харківської області від 04.11.2020, та 3 % річних у розмірі 1 646,25 грн., інфляційні втрати у розмірі 8 031,19 грн., що нараховані на заборгованість, стягнену додатковим рішенням господарського суду Харківської області від 23.11.2020 у справі № 922/2129/20;
Щодо позовних вимог про нарахування інфляційних втрат та 3% річних до повного погашення боргу в порядку 10 ст. 238 ГПК, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для її застосування. За приписами даної статті суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Разом з цим, предметом позову у даній справі є стягнення річних та інфляційних втрат, нарахованих за невиконання відповідачем рішення суду у справі № 922/2129/20, яким і було стягнуто суму основного боргу, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для застосування положень ч.10 ст.238 ГПК України в даному випаду.
При цьому, за вищевказаною нормою права передбачається нарахування відсотків або пені, а не інфляційних втрат. Також при прийнятті рішення у справі № 922/2129/20 положення ч.10 ст.238 ГПК України вже було застосовано.

Пунктом 2 ч.1 ст. 275 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Відповідно до п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є не з`ясування обставин, що мають значення справи, невідповідність висновків, що викладені у рішенні, фактичним обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Зважаючи на встановлені у справі обставини, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та зміну рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру інфляційних втрат та відсотків річних.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 129 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пп. б), в) пункту 4 частини 1 статті 282 ГПК України, у резолютивній частині постанови має бути зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статями 13, 73, 74, 77, 86, 129, 240, 269, 270, ст.275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ТОВ «ЄВРОІНВЕСТ» (вх. № 1027Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 31.03.2025 у справі № 922/4754/24   задовольнити частково.
Рішення господарського суду Харківської області від 31.03.2025 у справі № 922/4754/24 скасувати частково, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:
«Позов задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українські енергетичні машини» (61037, Україна, Харківська обл., місто Харків, проспект Героїв Харкова, будинок, 199, ідентифікаційний код особи 05762269) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОІНВЕСТ» (49044, Україна, Дніпропетровська обл., місто Дніпро, вулиця Шевченка, будинок, 17, ідентифікаційний код особи 25532809):
-   інфляційні втрати у розмірі 941   732,85 грн., 3% річних у розмірі 3   376,79 грн., інфляційні втрати у розмірі 16   692,64 грн. (нараховані на суму судового збору), що нараховані на заборгованість, стягнену рішенням господарського суду Харківської області від 04.11.2020 у справі № 922/2129/20;
-   3 % річних у розмірі 1646,25 грн., інфляційні втрати у розмірі 8031,19 грн., що нараховані на заборгованість, стягнену додатковим рішенням господарського суду Харківської області від 23.11.2020 у справі № 922/2129/20;
-     судовий збір за подання позову у розмірі   11   657,75 грн.
В решті позовних вимог відмовити.»
Стягнути з Акціонерного товариства "Українські енергетичні машини" (61037, м. Харків, просп. Героїв Харкова, 199, ЄДРПОУ 05762269) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОІНВЕСТ" (49044, м. Дніпропетровськ, вул. Шевченко, буд. 17, ЄДРПОУ 25532809) 1075,64 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Дана постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. 
Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 28.08.2025.

Головуючий суддя                                                                    М.М. Слободін

Суддя                                                                                           Н.В. Гребенюк  

Суддя                                                                                           І.А. Шутенко