ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2025 року	Львів	Справа № 500/3215/25 пров. № А/857/22702/25	

Восьмий  апеляційний  адміністративний  суд в складі:

головуючого судді:                                               Гудима Л.Я.,
суддів:                                                                            Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року про відмову у відкритті провадження, головуючий суддя – Друзенко Н.В., постановлена у м. Рівне, у справі за заявою Головного управління ДПС у Тернопільській області до Фізичної особи – підприємця   ОСОБА_1 про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна,-

                                                     В С Т А Н О В И В:

Позивач – ГУ ДПС у Тернопільській області звернулося в суд з заявою до ФОП ОСОБА_1 , в якій просило підтвердити обґрунтованість умовного адміністративного арешту майна фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 .
Підставою для звернення до суду із вказаною заявою слугувало те, що недопуск податкового керуючого до складення акта опису майна, яке передається в податкову заставу спричиняє суттєву шкоду інтересам держави, оскільки не дозволяє державі та її органам в повному обсязі виконувати свої функції.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року відмовлено у відкритті провадження за заявою  Головного управління ДПС у Тернопільській області до фізичної особи – підприємця ОСОБА_1   про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна.
Не погоджуючись з вищезазначеною ухвалою суду першої інстанції, ГУ ДПС у Тернопільській області подало апеляційну скаргу на неї, в якій зазначає, що оскаржена ухвала винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповністю досліджені обставини справи, просить зазначену ухвалу скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що оскарження податкового повідомлення рішення від 28.04.2025 року № 00056160704 у справі №500/3214/25 також не є спором про право в розумінні п. 2 ч. 4 ст. 283 КАС України. Адже його прийняття не є передумовою виникнення підстав для подання відповідної заяви у даній справі та застосування умовного адміністративного арешту, передбаченого статтею 283 Кодексу адміністративного судочинства України.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. 
Приймаючи оскаржену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір про право, предметом якого є правовідносини, існування яких є передумовою виникнення підстав для внесення відповідної заяви у даній справі та застосування умовного адміністративного арешту, передбаченого статтею 283 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Статтею 283 КАС України встановлено особливості провадження у справах за зверненням органів доходів і зборів.
Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 283 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалою відмовляє у відкритті провадження за заявою, якщо із поданих до суду матеріалів вбачається спір про право.
Приписи вказаної норми є імперативними та зобов`язують суд у разі встановлення факту наявності спору про право відмовляти у прийнятті відповідного подання. Проте, наявність спору про право в окремих випадках може бути виявлено також і після відкриття провадження у справі за відповідним поданням.
Суд зазначає, що КАС України не виокремив конкретних заяв з переліку, який міститься у частині першій статті 283 КАС України, у яких може виникати спір про право, як і не встановив розуміння такого поняття.
Застосовуючи формальний підхід, під «спором про право» у значенні пункту 2 частини четвертої статті 283 КАС України, слід розуміти і наявність у особи приватного права заперечень щодо підставності застосування повноважень органом доходів і зборів, які об`єктивуються у законних способах захисту власних прав, свобод та охоронюваних законом інтересів.
Наявний між платником податків і контролюючим органом спір про право у розумінні пункту 2 частини четвертої статті 283 КАС України повинен характеризуватися не лише розбіжністю позицій з питань права, а й зовнішнім вираженням таких суперечностей у спосіб, встановлений законодавством. З огляду на викладене такий спір про право слід розглядати в сутнісному (матеріальному) та процедурному (формальному) аспектах.
Так, сутнісний аспект спору про право полягає у наявності незгоди платника податків з рішеннями/діями/бездіяльністю контролюючого органу, які слугували передумовою виникнення підстав для застосування спеціальних заходів, передбачених у статті 283 КАС України.
Процедурний же аспект відображає використання платником податків будь-якого встановленого законодавством механізму для вираження такого спору або вчинення об`єктивно необхідних дій, спрямованих на усунення передумов звернення із відповідною заявою.
Відтак, спір про право в контексті статті 283 КАС України має місце в разі, якщо предметом спору є правовідносини, існування яких є передумовою виникнення підстав для застосування спеціальних заходів, перелічених у зазначеній статті. Зокрема, спір про право наявний у разі, коли платник податків висловлює незгоду з рішенням податкового органу, що було підставою (передумовою) для виникнення обставин для внесення відповідного подання. При цьому, КАС України не містить переліку будь-яких критеріїв такої незгоди, як підстави для висновку про існування спору про право. Таким чином, у кожному конкретному випадку в залежності від змісту правовідносин суд повинен оцінити форму вираження відповідної незгоди учасника провадження на предмет існування спору. Адже така незгода має втілюватися у вчиненні учасником процесу об`єктивно необхідних дій для відновлення порушеного права.
Як встановлено судом, 29.05.2025 року Тернопільським окружним адміністративним судом постановлено ухвалу про відкриття провадження в адміністративній справі №500/3214/25 за позовом фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення – рішення від 28.04.2025 року № 00056160704.
У зазначеній справі №500/3214/25 доводи позивача зводяться до того, що контролюючим органом, при призначенні наказом від 01.04.2025 року № 769-п про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 , здійснено, на думку позивача, з порушенням вимог законодавства, яке призвело до прийняття податкового повідомлення-рішення № 00056160704 від 28.04.2025 року. 
Таким чином, підставою звернення позивача з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення є призначення та проведення фактичної перевірки відповідачем за відсутності на те правових підстав, тобто у спосіб який не відповідає встановленим нормам.
Враховуючи, що предметом спору у справі №500/3214/25 є правовідносини, існування яких є передумовою виникнення підстав для підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 та виходячи із системного аналізу положень статті 283 КАС України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у спірних правовідносинах спору про право.
Враховуючи викладені обставини, суд попередньої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності між сторонами спору про право, та відповідно, що у відкритті провадження у справі за заявою Головного управління ДПС у Тернопільській області до Фізичної особи – підприємця   ОСОБА_1 про підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна, слід відмовити.
Така правова позиції узгоджується з практикою Верховного Суду, викладеною в своїй постанові від 12.01.2024 року у справі №300/6849/23. 
При цьому, заявник в цьому випадку відповідно до ч. 5 ст. 283 КАС України має право звернутися з тими самими вимогами до суду в загальному порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване судове рішення з додержанням норм права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

                                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 29 травня 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі №500/3215/25 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич