ПОСТАНОВА 
Іменем України

10 липня 2025 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 395/855/24
провадження № 22-ц/4809/866/25 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя – Дьомич Л. М. (суддя - доповідач), судді – Дуковський О. Л., Письменний О. А.,
за участю секретаря судового засідання Соловйової І. О.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – Фермерське господарство «Віра»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Віра» про визнання недійсним договору оренди землі, скасування рішення державного реєстратора та повернення земельної ділянки, за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Віра» на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2025 року (суддя Забуранний Р. А.).

       В С Т А Н О В И В : 

У травні 2024р ОСОБА_1 звернувся до Новомиргородського районного суду з позовом  до фермерського господарства «Віра» про: 
-визнання нікчемним договір оренди землі від 19 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та Фермерським Господарством «Віра» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3523884600:02:000:0059 загальною площею 6,2101 га, яка розташована на території Марївської сільської ради Новоукраїнського (раніше – Новомиргородського) району Кіровоградської області; 
-скасувати рішення державного реєстратора Кропивницької районної державної адміністрації Шведенко Ольги Юріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 70830122 від 21.12.2023 року; 
-зобов`язати Фермерське господарство «Віра» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3523884600:02:000:0059.
В обґрунтування позову вказав, що є власником земельної ділянки, площею 6,2101 га, що розташована на території Мар`ївської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, кадастровий №3523884600:02:000:0059 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 жовтня 2013 року. 
На початку 2024 року позивачу стало відомо, що 21 грудня 2023 року державним реєстратором Кропивницької районної державної адміністрації Шведенко Ольгою Юріївною зареєстровано договір оренди землі від 19 грудня 2023 року на належну ОСОБА_1 земельну ділянку строком дії до 19 грудня 2023 року. 
За оспорюваним договором збільшено строк оренди землі, однак умови договору оренди власник не знав, текст зобов`язання не бачив, а тому правочин є таким, що порушу його права, які підлягають захисту у визначений спосіб.
Відзив
28 травня 2024 року представником відповідача поданий відзив на позовну заяву, в якому вказано про  невизнання позову повністю, так як викладене не відповідає фактичним обставинам, які склались між сторонами. 
ФГ «Віра» є добросовісним орендарем, на підставі норм закону, голова ФГ «Віра» запропонував ОСОБА_1 та його дружині переукласти договір на той же строк та на тих самих умовах. 
Проєкт договору було надіслано ОСОБА_1 на підпис. Підписаний договір надійшов до господарства поштою. 
Після отримання свого екземпляру договору, ОСОБА_1 звернувся до голови господарства з проханням сплати орендну плату наперед за три роки (2024,2025,2026 роки). 26 грудня 2023 року ОСОБА_1 отримав в касі господарства орендну плату за 2023 рік по старому договору і орендну плату за три роки по новому договору. 
Відповідь на відзив
Представник позивача 03 червня 2024 року подав до суду відповідь на відзив, в якому не погоджується з обставинами зазначеними у відзиву, вказує про їх неправдивість. 
Судове рішення
       Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Віра» про визнання недійсним договору оренди землі, скасування рішення державного реєстратора та повернення земельної ділянки, задоволено. 
Визнаний нікчемним договір оренди землі від 19 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та Фермерським Господарством «Віра» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3523884600:02:000:0059 загальною площею 6,2101 га, що розташована на території Марївської сільської ради Новоукраїнського (раніше – Новомиргородського) району Кіровоградської області. Скасовано рішення державного реєстратора Кропивницької районної державної адміністрації Шведенко Ольги Юріївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 70830122 від 21.12.2023 року. Зобов`язано Фермерське господарство «Віра» негайно повернути ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3523884600:02:000:0059, яка використовується Фермерським господарством «Віра». Стягнуто з Фермерського господарства «Віра» на користь ОСОБА_1 судові витрати на проведення експертизи в розмірі 22718 (двадцять дві тисячі сімсот вісімнадцять) гривень 40 копійок, судовий збір у розмірі 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 копійок та витрати на правову допомогу у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 копійок, загально стягнуто 56 352 (п`ятдесят шість тисяч триста п`ятдесят дві) гривні 00 копійок. 
Суд дійшов висновку, що оскільки орендодавець ОСОБА_1 , не підписував договір оренди землі № б/н від 19 грудня 2023 року, то сторони не досягли згоди з усіх істотних умов цих договорів, тому він є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладений), не може бути визнано недійсним, він є неукладеним.
Так як спірний договір оренди землі є нікчемний, тому підлягають задоволенню позовні вимоги в частині скасування рішення державної реєстрації договору оренди землі. 
Апеляційна скарга
Не погоджуючись з судовим рішенням, сторона відповідача  в апеляційній скарзі просить  рішення Новомиргородського районного суду від 11 березня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити  ОСОБА_1  в  задоволенні  позову повністю.  

В обґрунтування оскарження вказано, що 22 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ФГ «Віра» укладено договір оренди земельної ділянки строком на 10 років з орендною платою 3% від її нормативної грошової оцінки. 
У зв`язку із тим, що ФГ «Віра» є добросовісним орендарем, на підставі норм закону, голова ФГ «Віра» запропонував ОСОБА_1 та його дружині переукласти договір на той же строк та на тих самих умовах. Проєкт договору (у двох екземплярах) було надіслано ОСОБА_1 на підпис. Підписаний договір надійшов до господарства поштою. Новий договір підписано на 10 років з орендною платою 3% від її нормативної грошової оцінки. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки складає 216 347 грн. Відповідно річна орендна плата - 6 490,41 грн. 
Голова господарства підписав договір зі своєї сторони і надав договори державному реєстратору для реєстрації права оренди. 26 грудня 2023 року громадянин ОСОБА_1 особисто отримав (розписка від 26.12.23р.) свій оригінальний примірник договору оренди землі. Після отримання екземпляру договору, ОСОБА_1 звернувся до голови господарства з проханням сплати орендної плати наперед за три роки (2024,2025,2026 роки).
26 грудня 2023 року ОСОБА_1 отримав в касі господарства орендну плату за 2023 рік по старому договору і орендну плату за три роки по новому договору. Земельна ділянка знаходиться у користуванні ФГ «Віра».
Висновком почеркознавчої експертизи підтверджені факти викладені у відзиві ФГ «Віра» поданому на позов, щодо підпису про отримання коштів позивачем. 
Суд першої інстанції одночасно визнав у мотивувальній частині договір недійсним, нікчемним та неукладеним. Суд не звернув увагу на те, що закон не дозволяє визнавати недійсним нікчемний правочин так як нікчемні правочини є недійсними за законом (схожий за змістом висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17). 
Добросовісність (пункт 6 статті З ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) виснувала про те, що укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені у ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. 
Аналогічні висновки викладно у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 733/533/22 (провадження № 61-7476св24), від 27 листопада 2024 року у справі № 567/1040/22 (провадження № 61-935св24). 
У даній справі доведеними є обставини, які вказують на те, що позивач особисто отримав в 2023 році свій примірник договору оренди та особисто отримав грошові кошти наперед за три роки.
Позивач, пред`явивши позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом повернення земельної ділянки, діяв недобросовісно, оскільки отримував орендну плату за користування земельною ділянкою, дозволяв фактичне використання земельної ділянки орендарем, право якого було зареєстрованого у відкритому реєстрі, тому слід дійти висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
Відзив на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу,  сторона позивача просить   апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області у цивільній справі № 395/855/24 від 11 березня 2025 року без змін. 
Вказує, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, таким що постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Суд першої інстанції підставно прийняв до уваги висновок судово-почеркознавчої експертизи № 1712/24-27 від 15.11.2024 року, за яким підпис від імені ОСОБА_1 : - у договорі оренди земельної ділянки від 19.12.2023, укладеному між сторонами, який міститься на 5-й сторінці в графі «Орендодавець: виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені Скляренка підпис»; - у видатковому касовому ордері від 26.12.2023 на суму 5 225,00 грн, який міститься в графі «Підпис одержувача»; у видатковому касовому ордері від 26.12.2023 на суму 19775,00 грн, який міститься в графі «Підпис одержувача», виконані самим ОСОБА_1 . 
За відсутності підпису власника землі в договорі, волевиявлення останнього не виказане, відтак спірний договір є неукладеним, однак ФГ «Віра» продовжує користування землею, чим порушує права позивача на користування та розпорядження належним йому майном. 

Обґрунтовано суд відхилив заперечення відповідача з приводу того, що позивач отримав орендну плату за 2024, 2025, 2026 роки, тобто своїми діями підтвердив наявність між сторонами орендних правовідносин, існування договору оренди, оскільки в касовому ордері від 26 грудня 2023 року вказана підстава виплати: орендна плата за 2023 р. Оскільки орендодавець, ОСОБА_1 , не підписував договір оренди землі № б/н від 19 грудня 2023 року, то сторони не досягли згоди з усіх істотних умов цих договорів, та він є неукладеним, тобто є таким, що не відбувся, а, наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. 
Неукладений договір оренди не підлягає державній реєстрації. 

Застосований судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. 

Оскільки спірний договір оренди землі є нікчемний, тому підлягають задоволенню позовні вимоги в частині скасування рішення державної реєстрації договору оренди землі.

У пунктах 71, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що вона вже викладала подібні за змістом висновки у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). У пункті 7.27 цієї постанови зазначено:        «Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку.

Тому в такому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявления вимоги про повернення таких ділянок. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок».

Згідно з частиною 34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Похідна вимога позивача про повернення земельної ділянки є законною та обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню. 

Відповідач стверджує що позивач отримав кошти на перед за 2024, 2025 та 2026 роки згідно ордерів, однак вказане не відповідає дійсності, оскільки в касових ордерах зазначається підстава платежу орендна плата за 2023 рік, таким чином кошти були виплачені за попереднім договором оренди землі та жодного відношення не мають до даного предмету спору, в зв`язку з чим є не належним доказом у справі. 
З приводу розписки на яку посилається відповідач, то позивач підписав дану розписку про те що отримав оскаржуваний договір і не має претензій на дату розписки оскільки отримав орендну плату за 2023 рік в повній мірі, в даній розписці ні слова немає що кошти були виплачені на перед. 
Суд прийшов до законного висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_1 до фермерського господарства «Віра» про визнання недійсним договору оренди землі, скасування рішення державного реєстратора та повернення земельної ділянки.
Рух справи 
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 08 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Віра» на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2025 року.
Ухвалою від 9 квітня 2025р справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Віра» на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2025 рокупризначити до розгляду в Кропивницькому апеляційному суді на 12 годину 30 хвилин 28 травня 2025 року.
Справу відкладено розглядом до 10 липня 2025р, підстави вказані довідка від 28 травня 2025р (а.с.70). 
Протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2025, замінено вибувшого члена колегії суддів Мурашка С.І. на Дуковського О.Л. 
Позиція сторін у суді апеляційної інстанції
       Сторони належним чином повідомлені про судовий розгляд, адвокат Віватенко М.І., який діяв в інтересах позивача ОСОБА_1 підтримав висновок суду першої інстанції, наполягав на незмінності судового рішення.
       Представник відповідача, адвокат Юрах В.М. просив про скасування ухваленого судового рішення та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Норми права, застосовані судом першої інстанції
У відповідності до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
За ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Згідно з ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
В порядку ч. 1 ст. 627 ЦК України та статті 6 сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зроблено висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться вглаві 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Відповідно до ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
За частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».
Статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є не вчиненими.
До ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього кодексу.
Вимогами ст.216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення таких відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Державний реєстр прав на нерухоме майно містить записи про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершенного будівництва, їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, відомості та електронні копії документів, поданих у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав на нерухоме майно у процесі проведення таких реєстраційних дій (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
У постанові ВС від 11.02.2020 року у справі № 915/572/17 зроблено правовий висновок про те, що державній реєстрації підлягає заявлене право, державна реєстрація якого здійснюється суб`єктом державної реєстрації прав не за власною ініціативою, а на підставах, установлених законом, зокрема за заявою про державну реєстрацію прав, поданою особою, за якою здійснюється реєстрація права. Тобто відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають саме між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії. При цьому навіть якщо буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав дотримався законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, це не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису, якщо наявність такого запису порушує права чи охоронювані законом інтереси позивача. 
У постанові Верховного Суду від 15.08.2019 у справі № 905/2122/18 наведено такі правові висновки: «Спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатись як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Участь у такому спорі реєстратора як співвідповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні своїх прав) не змінює приватно правового характеру спору».
Неукладений договір оренди не підлягає державній реєстрації.
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Обставини встановлені судом
         ОСОБА_1  є власником земельної ділянки, площею 6,2101 га, що розташована на території Мар`ївської сільської ради Новоукраїнського (раніше - Новомиргородського) району Кіровоградської області, кадастровий № 3523884600:02:000:0059 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 жовтня 2013 року.(т. 1, а.с.18-24)
22 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ФГ «Віра» укладено договір оренди земельної ділянки строком на 10 років з орендною платою 3% від її нормативної грошової оцінки.(т. 1, а.с.28-36)
19 грудня 2023 року державним реєстратором Кропивницької районної державної адміністрації Шведенко Ольгою Юріївною здійснено реєстрацію угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки від 22 жовтня 2014 року (запис про державну реєстрацію від 05.01.2015 року №18516559). Таким чином договір оренди земельної ділянки від 22 жовтня 2014 року (запис про державну реєстрацію від 05.01.2015 року №18516559) розірвано, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №359472801 від 21.12.2023 року. (т. 1, а.с.42-43)
19 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Віра» укладено договір оренди земельної ділянки кадастровий номер 3523884600:02:000:0059, площею 6,2101 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за адресою: Кіровоградська область, Новомиргородський район, Мар`ївська сільська рада, строком 10 років. (т. 1, а.с.45-50)
На підставі рішення державним реєстратором Кропивницької районної державної адміністрації Шведенко Ольгою Юріївною про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер:70830122 від 21.12.2023 року було зареєстровано договір оренди землі від 19 грудня 2023 року на належну ОСОБА_1 земельну ділянку строком дії до 19 грудня 2033 року, а саме було здійснено державну реєстрацію за Фермерським господарством «Віра» права оренди належної ОСОБА_1 земельної ділянки, кадастровий номер 3523884600:02:000:0059, площею 6,2101 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за адресою: Кіровоградська область, Новомиргородський район, Мар`ївська сільська рада (номер запису про інше речове право 53053639 від 19.12.2023 року), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №359474105 від 21.12.2023 року.(т.1, а.с.53)
У відповідності до висновку судово – почеркознавчої експертизи № 1712/24-27 від 15.11.2024 року підпис від імені ОСОБА_1 : - у договорі оренди земельної ділянки від 19.12.2023, укладеному між ОСОБА_1 та ФГ «ВІРА» (примірник позивача), (а.с.105-107), який міститься на 5-й сторінці в графі «Орендодавець: _____(підпис)»; - у договорі оренди земельної ділянки від 19.12.2023, укладеному між ОСОБА_1 та ФГ «ВІРА» (примірник відповідача), який міститься на 5-й сторінці в графі «Орендодавець: _____(підпис)» виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 : - у розписці від 26.12.2023 ОСОБА_1 (а.с.140), який міститься в графі «____підпис»; - у видатковому касовому ордері від 26.12.2023 на суму 5225,00 грн., який міститься в графі «Підпис одержувача ____»; - у видатковому касовому ордері від 26.12.2023 на суму 19775,00 грн., який міститься в графі «Підпис одержувача ___», виконані самим ОСОБА_1 .(т.1, а.с.179-184).
Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги
Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду перш ої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
В порядку ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги за наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції  підлягає скасування з підстав порушення судом першої інстанції норми матеріального права, що становить обов`язкову підставу для скасування судового рішення, ст. 376 ЦПК. За наслідком перегляду та задоволення апеляційної скарги, колегія суддів знаходить за необхідне відмовити в задоволенні позовної заяви, за наступного. 
Мотиви апеляційного суду 
       Спірні правовідносини сторін виникли за наслідком договірних відносин, а саме договору оренди земельної ділянки кадастровий номер 3523884600:02:000:0059, площею 6,2101 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за адресою: Кіровоградська область, Новомиргородський район, Мар`ївська сільська рада, строком 10 років. ОСОБА_1  є власником земельної ділянки, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 жовтня 2013 року. Договір укладений 19 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та ФГ «Віра» строком на 10. 
До закінчення строку дії договору попереднього договору від 22.10.2014р,        а саме 19 грудня 2023 року державним реєстратором Кропивницької районної державної адміністрації Шведенко Ольгою Юріївною здійснено реєстрацію угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки від 22 жовтня 2014 року (запис про державну реєстрацію від 05.01.2015 року №18516559). 
19 грудня 2023 року між ОСОБА_1 та Фермерським господарством «Віра» укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстровано договір оренди землі від 19 грудня 2023 року на належну ОСОБА_1 земельну ділянку строком дії до 19 грудня 2033 року, здійснено державну реєстрацію за Фермерським господарством «Віра» права оренди належної ОСОБА_1 земельної ділянки.
Позивач спростовує договір оренди землі від 19 грудня 2023 року та вказує, що договір не підписував, волевиявлення такого не мав. Доводи свої підтверджує висновком судово – почеркознавчої експертизи № 1712/24-27 від 15.11.2024 року, за яким підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди земельної ділянки від 19.12.2023, укладеному з ФГ «ВІРА», виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. 
На підставі зазначеного висновку експерта, який суд визнав належним і допустимим доказом, встановлено, що позивач не підписував договір оренди земельної ділянки від 19 грудня 2023 року з Фермерським господарством «Віра», тобто відсутні докази його вільного волевиявлення на укладення договору і досягнення істотних умов у встановленій законом формі. Відтак договір є неукладеним. А за наслідком нікчемності правочину, відсутні будь - які юридичні наслідки. 
Суд першої інстанції також визначив, що застосований судом спосіб захисту порушеного права є ефективним та забезпечує реальне відновлення порушеного права. 
Обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. 
За наслідком перегляду оскаржуваного рішення, на предмет відповідності нормі права, обставинам справи, належності доказів, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення не відповідає вимогам законодавства і підлягає скасуванню з огляду неефективного способу захисту. 
Обраний спосіб захисту не відповідає вимогам закону, сталій правовій позиції, яка ґрунтується на реалізації виконання судового рішення. На що неодноразово наголошував касаційний суд та в чергове підтвердив постановою Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02.06.2025р у справі № 144/1440/22. 
Більш того, не поза увагою суду залишилось застосування судом різних за своєю суттю та наслідків висновків, зокрема про: нікчемність, неукладеність, недійсність, що не витримує апеляційної критики. 
Апеляційний суд, звертає увагу на наступне.
Відповідно до ч.ч. 1-2, 4-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України не відповідає.
Так, за змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Спірні правовідносини виникли з правочину, договору оренди землі, дійсність якого заперечується власником землі.
Згідно із частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Правочин за своєю природою та законодавчим визначенням є вольовою дією суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки.
Здійснення правочину законодавчо може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають усилу закону незалежно від волі його суб`єктів).
У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети.
Отже, будь-який правочин є вольовою дією, а тому перед тим, як здійснювати оцінку на предмет дійсності чи недійсності, необхідно встановити наявність та вираження волі особи (осіб), які його вчинили.
Те, яким чином та у який спосіб здійснюється (оформлюється) вияв учасників правочину на набуття, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, передбачено статтею 205 ЦК України.
Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. 
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Тобто, існує відмінність правочину як вольової дії суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України.  
Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.
Наявність же сама по собі у письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.
Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Тобто, як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
Частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.
Разом з тим, укладеним є такий правочин (договір), щодо якого сторонами у належній формі досягнуто згоди з усіх істотних умов. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
У разі, якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
За змістом ч. 5 ст. ЗУ «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.
Згідно з частиною третьою статті 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Отже, у розумінні положень наведеної норми способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17,від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Матеріалами справи підтверджуються власність ОСОБА_1 спірної земельної ділянки. На час розгляду справи спірна земельна ділянка використовується відповідачем.
Звертаючись до суду з позовом, сторона позивача просила і про визнання нікчемним договору, і про скасування державної реєстрації, і про повернення землі власнику. 
Суд першої інстанції погодився зі способом захисту інтересів заявлених позивачем, визнавши його ефективним та таким, що в повній мірі захищає її інтереси як власника, відтак відповідає вимогам законодавства і безумовно сприяє відновленню порушеного права.
Разом з тим, на час укладення правочину, що є предметом позову, законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування рішення державного реєстратора, оскільки державній реєстрації підлягало речове право, яке виникло на її підставі, а відтак суд першої інстанції помилково зазначив про необхідність застосування позивачем способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить не спроможний надати особі ефективний захист її прав, реалізації відновлення права.
На час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, суд зазначає про наявність достатніх підстав вважати, що позивач буде позбавлений можливості ефективного захисту своїх порушених прав у спосіб, зазначений в позовній заяві, ухвалення судового рішення про скасування державної реєстрації рішення опосередковують відновлення становища. 
Колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду вже викладала висновки у подібних правовідносинах щодо ефективного способу захисту у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19). 
       Належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача» (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22);
Предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду були питання про те, чи є належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду), вимога про скасування державної реєстрації права оренди. У справі 513/879/19 (провадження № 14-49цс22) орендодавець просив визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію права оренди (пункт 54). Велика Палата Верховного Суду погодилася із висновками судів про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги з мотивів обрання орендодавцем належного способу захисту порушеного права (пункт 55);
Висновки об`єднаної палати касаційного суду мають перевагу над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати та колегії суддів касаційного суду. Як Велика Палата Верховного Суду, так і Об`єднана палата послідовно дотримуються підходу, що належним способом захисту прав орендодавця, який не підписував договір (додаткову угоду), є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. При цьому судове рішення про визнання відсутнім права оренди є підставою для державної реєстрації припинення права оренди. Будь-яке інше судове рішення (про скасування державної реєстрації права оренди, про зобов`язання повернути земельну ділянку) за змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не є підставою для державної реєстрації припинення права оренди. 
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з вимогами ч. ч. 1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються як в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цих межах.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За встановлених судом апеляційної інстанції обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. 

Судові витрати

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. 

У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.

       Колегія суддів, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, здійснює розподіл судових витрат за результатами розгляду справи в суді першої інстанції та стягує Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Фермерського господарства «Віра» судовий збір у розмірі 5450,40 грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,- 
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Віра» задовольнити.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 11 березня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Віра» про визнання недійсним договору оренди землі, скасування рішення державного реєстратора та повернення земельної ділянки.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Фермерського господарства «Віра» судовий збір у розмірі 5450,40 грн за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 06.08.2025р.

Головуючий суддя                                                        Л. М. Дьомич

Судді                                                                        О. Л. Дуковський

                                                                               О. А. Письменний