ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
24 липня 2025 року           справа №240/18731/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Геращенка І.В., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому  на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 р.  у справі  № 240/18731/24 (головуючий І інстанції Зінченко О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому про   визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-  
                                                       В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому (далі - відповідач, ТУДБР), в якому просив: 
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому щодо ненарахування та невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у 2022, 2023 роках, в кількості 42 календарних днів;
- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані у 2022, 2023 роках 42 календарних дня щорічної відпустки;
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому щодо ненарахування та невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористані дні у 2022, 2023 роки додаткової оплачуваної відпустки в кількості 13 днів, що передбачена п. 82 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року № 743;
- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані у 2022, 2023 роках 13 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки, що передбачена п. 82 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року № 743;
- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому щодо ненарахування та невиплати при звільненні грошової компенсації за невикористані у 2021-2024 роках 56 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій;
- зобов`язати Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані у 2021-2024 роках 56 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року адміністративний позов задоволено, а саме суд: 
Визнав протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому щодо ненарахування та невиплати при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у 2022, 2023 роках, в кількості 42 календарних днів.
Зобов`язав Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому (юридична адреса: 29009, Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Юхима Сіцінського, 12, код ЄДРПОУ 42335958) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані у 2022, 2023 роках 42 календарних дня щорічної відпустки.
Визнав протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому щодо ненарахування та невиплати при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні у 2022, 2023 роки додаткової оплачуваної відпустки в кількості 13 днів, що передбачена п. 82 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року № 743.
Зобов`язав Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому (юридична адреса: 29009, Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Юхима Сіцінського, 12, код ЄДРПОУ 42335958) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані у 2022, 2023 роках 13 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки, що передбачена п. 82 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року № 743.
Визнав протиправною бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому щодо ненарахування та невиплати при звільненні ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані у 2021-2024 роках 56 днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Зобов`язав Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому (юридична адреса: 29009, Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Юхима Сіцінського, 12, код ЄДРПОУ 42335958) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошову компенсацію за невикористані у 2021-2024 роках 56 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому (юридична адреса: 29009, Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Юхима Сіцінського, 12, код ЄДРПОУ 42335958) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).
Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Обґрунтовано скаргу тим, що абзацом 2 пункту 95 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 №743 передбачено, що особам рядового та начальницького складу, які звільняються з ДБР, виплачується грошова компенсація лише за невикористану відпустку в році звільнення.
З аналізу вказаних норм вбачається, що в ДБР реалізовано особливий порядок надання особам рядового і начальницького складу ДБР відпусток, їх види та компенсації під час звільнення, у разі їх не використання.
Ураховуючи правило надання щорічної відпустки тільки до кінця календарного року, у разі її невикористання, в тому числі, в особливих випадках у І кварталі наступного року, особа рядового і начальницького складу ДБР не має права на відшкодування такої відпустки у грошовому еквіваленті.
Тож, особам рядового і начальницького складу ДБР у разі їх звільнення зі служби виплачується грошова компенсація виключно за дні відпусток, право на які особа набула і не використала лише в році звільнення, а не за всі невикористані дні відпусток.
Позивач у період з 17.03.2023 по 09.08.2024 проходив службу в ТУ ДБР у м. Хмельницькому на посаді оперуповноваженого ТУ ДБР у м. Хмельницькому. Позивач звільнений з посади 09.08.2024, на ТУ ДБР у м. Хмельницькому не покладено обов`язок виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2022, 2023 роки та додаткову відпустку за 2022, 2023 роки.
На думку скаржника, суд безпідставно застосував положення КЗпП України та Закону України «Про відпустки» до спірних правовідносин, оскільки у справі, яка переглядається правовідносини врегульовані положеннями спеціальних нормативно-правових актів, якими є Закони України «Про Державне бюро розслідувань» та Положення № 743 (чинне на момент виникнення спірних правовідносин), і якими прямо передбачена виплата особам рядового і начальницького складу ДБР грошової компенсації у разі їх звільнення зі служби лише за дні щорічної відпустки, невикористані у році звільнення, а не за усі невикористані дні відпустки у попередніх роках, які передують року звільнення.
Щодо неправильного застосування положень статей 16-2, 24 Закону України «Про відпустки» та статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», скаржник зазначає, що за приписами законодавства, саме основна та додаткова щорічні відпустки, а також додаткова відпустка працівника, який має дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи підлягають поділу на частини та грошовій компенсації. Виплата грошової компенсації за невикористані дні за іншими видами додаткових відпусток статтею 83 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про відпустки» не передбачена. Тобто чинним законодавством, що регулює спірні правовідносини в цій частині, а саме положеннями КЗпП України, законів України «Про відпустки» та «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачений обов`язок роботодавця виплачувати працівникам під час їх звільнення грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки для учасників бойових дій.
Додаткова відпустка учасникам бойових дій визначена статтею 162 Закону України «Про відпустки», не належить до категорії щорічних відпусток, а, отже, на неї не поширюються норми, передбачені для щорічних відпусток. Тож додаткова відпустка для учасників бойових дій не є і видом щорічних відпусток, які мають бути компенсовані працівнику під час звільнення.
Висновки Донецького окружного адміністративного суду не узгоджуються із позицією Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду викладеною у постанові від 21.12.2023 у справі № 300/4869/22 та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду викладеною у постановах від 31.10.2022 у справі № 241/2229/20 та від 05.09.2018 у справі № 750/9956/17 щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах.
Так, у справі № 300/4869/22 Верховним Судом вирішувалось питання про необхідність виплати працівнику Служби судової охорони грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у разі звільнення зі служби.
Досліджуючи дане питання, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що спеціальним законодавством, яким урегульовані правовідносини щодо проходження служби співробітниками Служби судової охорони та їхнього соціального захисту, відсутні норми, які би урегульовували питання виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учаснику бойових дій. У цих актах указане питання урегульовано у бланкетний спосіб. Тому для розв`язання указаного питання слід застосувати законодавство про відпустки, а саме Закон України «Про відпустки».
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
16.03.2021 Державним бюро розслідувань з ОСОБА_1 , укладено контракт № 49 та останнього призначено на посаду оперуповноваженого ТУ ДБР у м. Хмельницькому.
Відповідно до наказу ТУ ДБР у м. Хмельницькому від 26.04.2022 № 69-о/с/ ДСК ОСОБА_1 переведено, за його згодою, на рівнозначну посаду оперуповноваженого ТУ ДБР у м. Хмельницькому.
Наказом ТУ ДБР у м. Хмельницькому від 07.08.2024 №132-о/с/ДСК із ОСОБА_1 достроково контракт про проходження служби в ДБР № 49 від 16.03.2021 розірвано та звільнено його, за угодою сторін, з посади оперуповноваженого 09.08.2024.
З позивачем при звільненні проведено розрахунок та виплачено  йому грошову компенсацію за 05 (п`ять) календарних днів невикористаної щорічної основної та додаткової оплачуваних відпусток, пропорційно до відпрацьованого часу, за 2024 рік, що сторонами не оспорюється.
Листами № 26796-24/х/14-07-45346/2024 від 16.09.2024, № 28065-24/х/14-07-47820/2024 від 25.09.2024 на запит позивача та адвокатський запит відповідач повідомив, що позивач мав право на щорічну оплачувану відпустку тривалістю:
- у 2022 році 30 календарних днів, використано 3 календарних дні;
- у 2023 році 30 календарних днів , використано 15 календарних днів;
- у 2024 році 30 календарних днів, використано 16 календарних днів.
Позивач мав право на щорічну додаткову відпустку під час проходження служби в ДБР:
- з 08.08.2022 набув право на 6 календарних днів щорічної додаткової відпустки;
- з 08.08.2023 набув право на 7 календарних днів щорічної додаткової відпустки;
- з 08.08.2024 набув право на 8 календарних днів щорічної додаткової відпустки;
Додаткова відпустка ОСОБА_1 як учаснику бойових дій у 2021, 2022, 2023, 2024 роках не надавалась.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції Українив органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначає Закон України «Про Державне бюро розслідувань» від 12 листопада 2015 року № 794-VIII.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 794-VIII Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.
Згідно з частиною 1 статті 14 Закону № 794-VIII до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.
Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (частина 2 статті 14 Закону № 794-VIII).
Положеннями частини 5 статті 14 Закону № 794-VIII визначено, що трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини 2 статті 19 Закону № 794-VIII особи рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань користуються соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та інших законів України з урахуванням положень, встановлених цим Законом.
Згідно з частинами 1, 2 статті 20 Закону № 794-VIII умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці державних службовців Державного бюро розслідувань повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для належного виконання ними службових обов`язків з урахуванням специфіки, інтенсивності та особливого характеру роботи, забезпечувати добір до Державного бюро розслідувань висококваліфікованих кадрів, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності, компенсувати фізичні та інтелектуальні затрати працівників.
На осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань поширюються умови грошового забезпечення, передбачені для працівників Національної поліції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
При цьому частиною 6 статті 14 Закону № 794-VIII визначено, що порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.
Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року №743 (далі також - Положення № 743).
Пунктами 81-82 Положення № 743 встановлено, що особи рядового та начальницького складу мають право на такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка; додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням; 3) творча відпустка; 4) відпустка для підготовки та участі в змаганнях; 5) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку; відпустка у зв`язку з усиновленням дитини; додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи; 6) відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення).
Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки осіб рядового та начальницького складу становить 30 календарних днів, якщо законом не визначено більший строк відпустки. За кожний повний календарний рік служби в Державному бюро розслідувань після досягнення п`ятирічного стажу служби особі рядового та начальницького складу надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів. Особам рядового та начальницького складу - учасникам бойових дій та прирівняним до них особам надаються щорічні основні відпустки у зручний для них час.
Згідно з пунктом 84 Положення № 743 щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу відповідного керівника (начальника) щорічна основна відпустка може надаватися за минулий рік у I кварталі наступного року за умови, що раніше її не було надано. Щорічна основна відпустка на прохання особи рядового та начальницького складу може бути поділена на частини за умови, що основна її частина становить 14 календарних днів.
За правилами пункту 89 Положення № 743 додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються особам рядового та начальницького складу на підставах та в порядку, що встановлені законодавством.
Відповідно до пункту 94 Положення № 743 у разі звільнення особи рядового та начальницького складу із служби (крім звільнення через службову невідповідність, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення права займати певні посади, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, яким на особу накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, що пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, а також у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту особою рядового та начальницького складу) та невикористання нею щорічної основної відпустки їй за її бажанням надається невикористана відпустка з подальшим звільненням її із служби.
Датою звільнення особи рядового та начальницького складу із служби у такому разі є останній день відпустки.
Згідно з пунктами 95-96 Положення № 743 у разі звільнення особи рядового та начальницького складу із служби у зв`язку із закінченням строку контракту невикористана нею щорічна основна відпустка за її бажанням може надаватися їй тоді, коли час цієї відпустки повністю або частково перевищує строк дії контракту. В такому разі строк дії зазначеного контракту продовжується до закінчення відпустки.
За невикористану в році звільнення відпустку особам рядового та начальницького складу, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.
Особам рядового та начальницького складу, які звільняються із служби за віком, станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів, щорічна основна відпустка надається за їх бажанням у році звільнення тривалістю, встановленою цим Положенням.
Згідно з пунктом 97 Положення № 743 відкликання осіб рядового та начальницького складу із щорічної основної відпустки керівником (начальником), який її надав, допускається лише у разі службової необхідності. Невикористана частина щорічної основної відпустки надається в порядку, передбаченому абзацом першим пункту 84 цього Положення.
Відповідно до пункту 99 Положення № 743 особам рядового та начальницького складу, які захворіли під час щорічної основної відпустки або щорічної додаткової відпустки, строк зазначеної відпустки продовжується наказом по особовому складу після їх одужання керівником (начальником), який її надав, на кількість невикористаних днів відпустки за рапортом особи рядового та начальницького складу.
Наказом Державного бюро розслідувань від 12 липня 2022 року № 348 затверджено Інструкцію про механізм реалізації та застосування норм законодавства щодо грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, порядок та умови його виплати (далі - Інструкція № 348).
За змістом пункту 3 цієї Інструкції, вона визначає механізм поширення осіб рядового на і начальницького складу Державного бюро розслідувань умов грошового забезпечення, які передбачені для працівників Національної поліції України, з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про Державне бюро розслідувань», відповідно до частини другої статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань».
Пунктом 8 Розділу ІІІ Інструкції № 348 передбачено, що особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, визначеному на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, щомісячних основних та додаткових видів грошового забезпечення, премії за поточний місяць та інших виплат передбачених законодавством.
За невикористану в році звільнення відпустку особам рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, які звільняються з Державного бюро розслідувань, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства.
Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого особа рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із Державного бюро розслідувань.
Положеннями частини 1 статті 12 Закону № 2136-IX встановлено, що у разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України «Про відпустки».
Законом України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР установлено державні гарантії права на відпустки, визначено умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Статтею 4 Закону № 504/96-ВР установлено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
Згідно з частиною 1 статті 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічні положення передбачені частиною 1 статті 83 КЗпП України.
Згідно зі ст. 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-XII) учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
За змістом п. 19 ч. 1 статті 6 Закону № 3551-XII учасниками бойових дій визнаються військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовці військових прокуратур, особи рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейські, особи рядового, начальницького складу, військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
Згідно із пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі - Закон № 3551-ХІІ), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Статтею 4 Закону № 504/96-ВР передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до статті 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Тобто, вказані норми в сукупності свідчать про те, що у випадку звільнення учасника бойових дій, йому виплачується компенсація за всі невикористані ними дні відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.
Аналіз наведених норм чинного законодавства України (на час звільнення) свідчить про те, що відповідачем не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків, зокрема, щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2, 19 Закону №504/96-ВР та п. 12 ч. 1ст. 12 Закону № 3551-ХІІ пропорційно часу служби в році звільнення.
Аналогічна позиція наведена у рішенні Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 травня 2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19), та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19).
У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2024 року у справах № 420/3971/23, № 380/16768/22 під час розгляду подібних правовідносин сформовано висновок щодо застосування статті 24 Закону № 504/96-ВР та статті 83 КЗпП України - в контексті наявності в осіб, що відносяться до начальницького складу ДБР права на компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки та щорічної додаткової відпустки за попередні роки служби при звільненні.
Відповідаючи на вказане питання, Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2024 року у справі № 420/3971/23 зазначив, що особи рядового та начальницького складу ДБР користуються спеціальним правовим захистом, зокрема соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» та інших законів України, з урахуванням положень, встановлених Законом України «Про Державне бюро розслідувань». Однією з таких гарантій є право на відпустки та компенсації за невикористані відпустки.
Закон № 794-VIII, який регулює діяльність ДБР, не містить спеціальних норм щодо надання відпусток чи виплати компенсацій за невикористані дні відпусток при звільненні осіб рядового та начальницького складу ДБР. Водночас цей Закон встановлює, що порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР регулюється Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу ДБР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 2020 року № 743.
Зазначені нормативно-правові акти є спеціальними щодо КЗпП України та Закону № 504/96-ВР, які регулюють трудові відносини підприємств з працівниками в загальному порядку.
Верховний Суд вказав на те, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство може застосовуватися у випадках, коли норми спеціального законодавства не регулюють спірних правовідносин або коли про це зазначено у спеціальному законі.
Аналізуючи Положення № 743 (норми спеціального законодавства) в розрізі питання надання відпусток та виплат компенсації за невикористані дні відпусток особам рядового і начальницького складу ДБР при звільненні, Верховний Суд звернув увагу, що норми цього Положення встановлюють спеціальні правила щодо надання відпусток особам рядового та начальницького складу ДБР, зокрема щорічних основних та додаткових відпусток. Ці відпустки повинні використовуватися протягом календарного року, а у виняткових випадках їх можна перенести на I квартал наступного календарного року. Керівник органу ДБР зобов`язаний забезпечити своєчасну реалізацію права цих осіб на відпочинок.
Однак, якщо особи рядового і начальницького складу ДБР не реалізували своє право на щорічні основні та щорічні додаткові відпустки протягом встановленого строку, Положення №743 не передбачає їх анулювання по закінченню зазначеного строку. У ньому також немає застережень про те, що невикористання відпусток протягом встановленого строку позбавляє осіб рядового і начальницького складу ДБР права на отримання компенсації за всі невикористані дні відпусток, навіть якщо відпустки не були використані у перенесений період.
Навпаки, Положення № 743 допускає перенесення або продовження невикористаних відпусток з об`єктивних причин, наприклад через хворобу, звільнення за віком, станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або закінчення строку контракту, що свідчить про гнучкий підхід законодавця до питання перенесення невикористаних відпусток і визнання можливості накопичення відпусток для осіб, які не змогли реалізувати своє право на відпочинок вчасно.
Пункт 95 Положення № 743 вказує на компенсацію за невикористану відпустку в році звільнення. Однак, це не означає, що особа наділена правом отримати компенсацію лише за відпустку, яка була «надана» в році звільнення, як стверджує скаржник. Важливо розуміти, що йдеться саме про «невикористану» в році звільнення відпустку. Тобто, якщо на момент звільнення у працівника накопичилися дні невикористаної відпустки за попередні роки, можна припустити, що вони підлягають компенсації, адже формально залишаються невикористаними і перебувають у розпорядженні особи на момент звільнення.
Попри це, варто відзначити, що Положення № 743 та Інструкція № 348, які визначають порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу ДБР, хоча й передбачають право на отримання компенсації за невикористану відпустку в році звільнення, вони все ж не містять чітких норм, які б регулювали порядок виплати компенсації за дні відпустки, які не були використані в попередні роки.
Недостатня чіткість спеціального законодавства у спірному питанні призводить до ситуації правової невизначеності, яку, за загальним правилом, у тому числі з урахуванням позицій, сформульованих Європейським судом з прав людини, потрібно тлумачити на користь працівника.
Стаття 45 Конституції України гарантує кожному, хто працює, право на відпочинок. Така конституційна гарантія створює для роботодавця безумовний обов`язок забезпечити реалізацію права працівника на відпочинок не лише шляхом його декларування (як, наприклад, затвердження графіків відпусток), а й через безпосереднє видання наказів про відпустку у передбачений законодавством спосіб та термін.
Невиконання роботодавцем цього обов`язку з будь-яких причин, не може створювати для працівника негативні наслідки, зокрема щодо позбавлення гарантованих Конституцією України днів відпочинку під час оплачуваної щорічної відпустки. Для забезпечення дотримання цієї конституційної гарантії законодавець передбачив можливість перенесення відпусток на інший період або компенсації у вигляді грошових виплат.
У підсумку Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2024 року у справі № 420/3971/23, зважаючи на те, що спеціальне законодавство, яке регулює умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу ДБР, не містить чіткої регламентації питання невикористаних днів відпустки за попередні роки, виснував, що до застосуванню у спірних правовідносинах підлягають норми загального трудового законодавства, зокрема КЗпП України та Закону № 504/96-ВР.
Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 300/598/20, від 14 листопада 2024 року у справі № 380/16768/22, від 14 листопада 2024 року у справі № 420/3971/23,  від 29 листопада 2024 року у справі № 560/19513/23
За такого правового регулювання та обставин справи, суд вважає правильними висновок суду першої інстанції, що позивач має право на отримання при звільненні зі служби з ДБР грошової компенсації за всі невикористані дні відпустки, як щорічної так і додаткової у тому числі як учаснику бойових дій.
Враховуючи викладене, суд погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, які регламентують спірні правовідносини.
Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, тому, при таких обставинах, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін
Керуючись  статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
                                                              ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому  - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 р.  у справі  № 240/18731/24 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 24 липня 2025 року.

Суддя-доповідач                                                                                        Е.Г. Казначеєв 

Судді                                                                                                           І.В. Геращенко

                                                                                                                   А.А. Блохін