ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 липня 2025 року
м. Київ
 
справа № 125/1194/24
провадження № 51-5588 км 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого судді                                  ОСОБА_1 ,
суддів:                                                         ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                  ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Барського районного суду Вінницької області від 06 вересня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 18 листопада 2024 року стосовно  
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Херсона, який проживає
за адресою: 
АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Барський районний суд Вінницької області вироком від 06 вересня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 листопада 2024 року, засудив ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
За обставин, детально наведених у вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я до військової служби та не маючи права на відстрочку від призову під час мобілізації, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, за відсутності поважних причин, умисно не прибув о 07 год 20 квітня та 03 травня 2024 року до призивного пункту (дільниці) ІНФОРМАЦІЯ_2 , проігнорувавши тим самим дві бойові повістки та ухилившись від призову на військову службу під час мобілізації.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
Захисник ОСОБА_6 , не погодившись із судовими рішеннями через невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі його підзахисного внаслідок суворості, подав касаційну скаргу, в якій просить їх змінити та застосувати положення ст. 75 КК. Свої вимоги захисник мотивував тим, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих обставин, даних про особу його підзахисного. Також вказує на те, що суд апеляційної інстанції не зважив на доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 , безпідставно погодився з рішенням суду першої інстанції, постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Крім того, зазначає про те, що ОСОБА_7 у разі його умовного звільнення бажає мобілізуватися на військову службу.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги, просив залишити оскаржувані рішення без зміни.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ст. 336 КК у касаційному порядку не оспорюються. 
У поданій касаційній скарзі захисник покликається на невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі його підзахисного, безпідставне незастосування ст. 75 КК, проте ці доводи Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального й кримінального процесуального законів з огляду на таке.
Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Згідно з положеннями статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення і попередження нових злочинів. 
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їхньої небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій визначених законом вимог, що стосуються призначення ОСОБА_7 покарання й пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й міри покарання ОСОБА_7 , дотримався вимог статей 50, 65-67 КК, врахувавши: 
- обставини та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення;
- відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання;
- дані про його особу: ОСОБА_7 раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо.
Суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог статей 370, 404, 405, 407, 412-414, 419 КПК, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги обвинуваченого, які за своїм змістом є аналогічними до доводів, викладених у касаційній скарзі захисника, проаналізував їх, дав на них вичерпні відповіді, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
При цьому суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків: 
- обставин, які пом`якшують покарання та про які зазначав обвинувачений - щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину - не встановлено, позаяк ОСОБА_7 свою винуватість у повному обсязі не визнав, розкаяння не продемонстрував;
- ОСОБА_7 , не маючи права на відстрочку від призову, під час воєнного стану знехтував своїм конституційним обов`язком із захисту Батьківщини;
- призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому ст. 336 КК, без застосування положень статей 75, 76 цього Кодексу, є справедливим і достатнім для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 307, 419 КПК, є достатньо вмотивованою.
Щодо посилань захисника на неврахування судами того, що ОСОБА_7 учинив кримінальне провадження внаслідок збігу тяжких особистих обставин, то колегія суддів звертає увагу на те, що суди на підставі досліджених доказів таких обставин не встановили. 
До того ж захисник у касаційній скарзі не зазначив, як указане свідчить про несправедливість призначеного ОСОБА_7 покарання.
Що стосується доводів захисника про зміну судових рішень та звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, то Суд зазначає про таке.
Відповідно до ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів касаційного суду, зваживши на: 
- тяжкість та підвищений ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення;
- дані про його особу та інші обставини справи, які вже були враховані судами першої та апеляційної інстанцій,
дійшла висновку про те, що вони жодним чином не спростовують обґрунтованість судових рішень в частині відсутності підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, а тому не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника в цій частині. 
Твердження захисника про бажання  ОСОБА_7 мобілізуватися на військову службу в разі його умовного звільнення, на думку колегії суддів, не впливає на об`єктивність ухвалених судами рішень.
Водночас ОСОБА_7 не позбавлений можливості виконати свій конституційний обов`язок із захисту України, звернувшись із відповідною заявою в порядку ст. 81-1 КК.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Барського районного суду Вінницької області від 06 вересня 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 18 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                              ОСОБА_3