УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/14449/23 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л. М. 
Категорія 63 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       02 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,
за участі секретаря судового засідання Бузган А.Г.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №295/14449/23 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житлом
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 
на заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 11 березня 2024 року, яке ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року  ОСОБА_1  через адвоката Могильницького В.Ю. звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Просив: усунути перешкоди у здійсненні ним ( ОСОБА_1 ) права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом його вселення до цього житла; зобов`язати відповідачів надати ключі від вхідних дверей квартири та не чинити перешкод у користуванні квартирою.
Позов обґрунтований тим, що він ( ОСОБА_1 ) із моменту народження зареєстрований та проживав у квартирі АДРЕСА_2 своєї бабусі ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно з ордером на жиле приміщення №015638 спірна квартира була надана для проживання ОСОБА_5 та членів її сім`ї: ОСОБА_6 (чоловіка), ОСОБА_7 (дочки), ОСОБА_3 (сина) та ОСОБА_8 (дочки). ОСОБА_9 у 2002 році зареєструвала місце проживання свого сина, яким є позивач, за своїм місцем проживання у спірній квартирі. У такий спосіб позивач набув права на проживання у квартирі, як член сім`ї наймача. Квартиронаймачі ОСОБА_5 та її чоловік ОСОБА_6 померли. Згідно з довідкою станом на 01 лютого 2006 року в квартирі проживали та були зареєстровані: ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_12 . Із 07 липня 2021 року він ( ОСОБА_1 ) проходить військову службу на посаді сержанта в ІНФОРМАЦІЯ_1 . З моменту повномасштабного вторгнення РФ на територію України він виконує обов`язок із захисту Батьківщини та по прибуттю у відпустку з`ясував, що відповідачі замінили замки у квартирі АДРЕСА_1 , не надавши йому ( ОСОБА_1 ) можливості забрати власні речі, які залишилися в квартирі. Він звернувся до поліції із заявою про вчинення кримінального проступку, передбаченого ст.356 КК України, але звернення позитивного результату не дало. Також він (позивач) направив відповідачам вимогу про вселення в квартиру, яка залишилася без відповіді. Спірна квартира є його єдиним житлом, а в умовах воєнного стану він, захищаючи Україну, фактично став безхатченком.

Заочним рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 11 березня 2024 року позов задоволений. Усунуті перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення до неї ОСОБА_1 . Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 і не чинити перешкоди у користуванні квартирою. Вирішено питання судового збору.

Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 12 листопада 2024 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Богунського районного суду м.Житомира від 11 березня 2024 року залишена без задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що не з`явилася в судове засідання з поважних причин, оскільки не знала, що таке засідання відбувається. Повідомлення про час і місце розгляду справи вона та ОСОБА_2 не отримували. Вона дізналася про існування цього спору, перебуваючи за своїм місцем реєстрації в с.Кремне, де буває рідко, отримавши у поштарки копію ухвали Богунського районного суду м.Житомира від 26 квітня 2024 року про призначення до розгляду заяви ОСОБА_1 про виправлення описки у виконавчому листі. Докази отримання нею або ОСОБА_3 судових повісток у справі відсутні. У зв`язку з цим не мали можливості надати суду відзив на позов, особисті пояснення в судовому засіданні, де б заперечили щодо задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не проживав у спірній квартирі без поважних причин та втратив право користування нею. Ніяких особистих речей ОСОБА_1 в квартирі ніколи не було. Міняти замки необхідності не було, оскільки позивач у спірній квартирі ніколи не проживав. Вказане підтверджується письмовими доказами, а саме, актами ТзОВ «Керуюча компанія «Домком-Житомир» від 25 червня 2024 року №156 та від 27 червня 2024 року №157, із яких вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_12 не проживають в спірній квартирі (  АДРЕСА_4 ) з 2002 року, що підтверджує втрату ними права на користування цим житлом. Ці докази додані до апеляційної скарги. Вказаний факт можуть також підтвердити свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , письмове клопотання про виклик та допит яких на стадії апеляційного перегляду справи приєднано до апеляційної скарги. 

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 адвокат Могильницька І.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. При цьому посилається на те, що позивач з моменту народження зареєстрований та проживав у квартирі своєї бабусі ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_4 . Згідно з ордером на жиле приміщення №015638 спірна квартира була надана для проживання ОСОБА_5 та членів її сім`ї: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 (наразі ОСОБА_15 ). ОСОБА_16 у 2002 році зареєструвала місце проживання свого новонародженого сина за своїм місцем проживання за адресою: АДРЕСА_4 . Із огляду на зазначене, позивач набув права на проживання у спірній квартирі, як член сім`ї наймача. Квартиронаймач ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а її чоловік ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Згідно довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) станом на 01 лютого 2006 року в спірному житлі проживали та були зареєстровані наступні особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_1 , ОСОБА_12 . Починаючи з 07 липня 2021 року позивач ( ОСОБА_1 ) проходить військову службу на посаді сержанта в ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач ОСОБА_2 без жодних правових підстав займає спірне житлове приміщення, оскільки її зареєстроване місце проживання знаходиться за іншою адресою, а тому заперечення щодо права позивача користуватися житлом, у якому зареєстроване його місце проживання, можуть заявлятися лише особами, чиє право на проживання у зазначеному приміщенні підтверджується належними та допустимими доказами. Відповідач не підтвердила порушення її права щодо користування спірною квартирою, оскільки не підтвердила своє право на проживання у такому приміщенні, бо не є квартиронаймачем. Безпідставними є зауваження відповідача ОСОБА_2 про неотримання нею судових повісток, оскільки, як зазначила сама відповідач, вона має зареєстроване місце проживання у с.Кремне, де у квітні 2024 року отримала ухвалу Богунського районного суду м. Житомира.

Від інших учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Горячих В.В. апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, - заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Могильницька І.М апеляційну скаргу не визнала, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належним чином (а.с.14-15,19 т.2). За положеннями частини восьмої ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України).

Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частини перша та третя ст.47 Конституції України).

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта ст.9 ЖК України).

Статтею 61 ЖК України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до частини першої та другої ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з положеннями частин першої та другої ст.106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

За змістом зазначеної норми закону будь-який член сім`ї наймача, що має повну цивільну здатність, має право вимагати визнання його наймачем за попереднім договором найму житлового приміщення. Виходячи з принципу рівності прав та обов`язків наймача та членів його сім`ї (ст.64 ЖК України), члени сім`ї заміщують наймача в договірних правовідносинах найму.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 24 лютого 2021 року в справі №296/4642/19, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст.8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини виникає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка визначає негативні наслідки від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а також передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною платою, досягнення якої досягається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Сумісний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе високий тягар. Оцінюючи пропорційність, застосування, чи можливо досягнення легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, обмеження її прав не повинно бути наступними або такими, що є більшими, ніж необхідними для досягнення мети.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої ст.16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі №761/5115/17.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі №447/455/17 дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що ОСОБА_16 є матір`ю позивача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвами про одруження та про народження серії НОМЕР_1 (а.с.9-10 т.1).

Згідно з ордером на жиле приміщення №015638 квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_5 для проживання сім`ї у складі: ОСОБА_6 (чоловіка), ОСОБА_7 (дочки), ОСОБА_3 (сина) та ОСОБА_8 (дочки) (а.с.8 т.1).

ОСОБА_16 із 29 лютого 2000 року по теперішній час зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 21 грудня 2019 року (а.с.7 т.1).

ОСОБА_4 зареєструвала місце проживання свого сина позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за місцем реєстрації свого проживання у спірній квартирі 23 червня 2017 року, оскільки для реєстрація місця проживання неповнолітніх дітей за місцем реєстрації одного з батьків згоди інших членів сім`ї не потрібно, що підтверджується листом управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради (а.с.39 т.1). Окрім того, із вказаного листа прослідковується, що у квартирі АДРЕСА_1 також зареєстровані: з 09 жовтня 1996 року ОСОБА_3 , із 29 лютого 2000 року ОСОБА_4 , із 23 червня 2017 року ОСОБА_12 .

ОСОБА_1 є військовослужбовцем, учасником бойових дій, проходить військову службу в НОМЕР_2 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України з 29 вересня 2020 року по даний час, що підтверджується посвідченнями та довідкою начальника відділу кадрів військової частини НОМЕР_3 (а.с.12-14 т.1).

Позивач ОСОБА_1  16 серпня 2023 року звертався до Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області з заявою про вчинення відповідачами кримінального проступку, передбаченого ст.356 КК України. Із листа Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області від 12 жовтня 2023 року №33977/2023 про розгляд звернення вбачається, що в діях ОСОБА_2 відсутні ознаки кримінального правопорушення, а тому перевірка по такому зверненню була закінчена. Позивачу роз`яснено, що в даному випадку вбачаються цивільно-правові відносини, які розглядаються судом в порядку приватного звернення (а.с.18 т.1).

ОСОБА_1 01 вересня 2023 року звертався з письмовою вимогою до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про вселення в спірну квартиру, в якій вимагав, щоб відповідачі не чинили йому перешкоди у праві користування квартирою, а саме, вселені, а також вимагав надати доступ до квартири шляхом передачі ключів від вхідних дверей, оскільки він не має іншого впорядкованого житла для проживання (а.с.15-17 т.1).

Досудове звернення залишено без належного реагування, а матеріали справи не містять доказів усунення перешкод у користуванні позивачем спірною квартирою. 

Матеріали справи та доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що позивач у законний спосіб набув право користування квартирою АДРЕСА_1 . 

Також матеріали справи не містять доказів, що позивач вибув на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в м.Житомирі, а тому не можна стверджувати, що позивач втратив право на користування спірною квартирою. 

За положеннями ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи без поважних причин понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. 

У цій справи вимоги до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право на користування спірною квартирою не заявлені, а тому суд першої інстанції обґрунтовано розглянув спір у межах заявлених вимог. Апеляційний суд також не може виходити за межі заявлених у справі вимог, а тому клопотання про допит свідків на стадії апеляційного перегляду справи, які б могли підтвердити обставини непроживання позивача у спірній квартирі з 2002 року, не входять до предмета, що підлягає доказуванню (встановленню) у межах заявлених позовних вимог про вселення та зобов`язання не чинити перешкоди у користуванні спірною квартирою, задоволенню не підлягає. 

Не надано суду й судового рішення, яке б було ухвалено в іншій справі, яким би позивач був би визнаний таким, що втратив право на користування спірною квартирою.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (частиною третьою ст.12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга ст.77 ЦПК України).

Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята та шоста ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року в справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року в справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року в справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року в справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року в справі №917/2101/17.

Отже, як вже зазначалося вище, позивач у законний спосіб набув право користування спірною квартирою та наразі цього права у законний спосіб не втратив. 

Додані до апеляційної скарги акти, які складені ТзОВ «Керуюча компанія «Домком-Житомир» 25 червня 2024 року та 27 червня 2024 року, не можуть бути прийняті та досліджені колегією суддів на стадії апеляційного перегляду справи, оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції на час його ухвалення. На час ухвалення 11 березня 2024 року судом першої інстанції рішення у справі, яке наразі переглядається судом апеляційної інстанції, актів, що додані до апеляційної скарги, не існувало, а тому посилання на те, що у скаржника були перешкоди у суді першої інстанції із їх наданням є безпідставними. 

Ще раз апеляційний суд наголошує на тому, що не мають значення обставини періоду непроживання позивача у спірній квартирі та причини такого непроживання. Такі обставини належали б до предмета доказування, якщо б у цій справі були заявлені вимоги про визнання позивача таким, що втратив право на користування спірною кватирою, але таких вимог у цій справі не заявлено, а тому доводи апеляційної скарги, які стосуються начебто неповідомлення судом першої інстанції ОСОБА_2 , а також її чоловіка про час та місце розгляду справи і розгляд справи у їх відсутності, на викладені вище висновки апеляційного суду не впливають. 

Так, за положеннями п.3 частини третьої ст.376 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції є те, що справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Дійсно справа розглянута судом першої інстанції за відсутності скаржника ОСОБА_2 та її чоловіка. Як доводиться матеріалами справи відповідачу ОСОБА_2 судова повістка надсилалася за адресою розташування спірної квартири, яку остання підтверджує (повідомляє), як місце свого проживання й у своїй апеляційній скарзі, а с.Кремне є лише її місцем реєстрації (а.с.70-71 т.1). За приписами частини восьмої ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Судова повістка, яка була адресована відповідачу ОСОБА_2 за місцем її проживання, повернута Укрпоштою з відміткою, що адресат відсутній за вказаною адресою, а тому остання вважається такою, що повідомлена належним чином про дату, час і місце засідання суду першої інстанції, яке призначалося на 11 березня 2024 року. Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідач ОСОБА_2 не повідомлялася за місцем своєї реєстрації є надмірним формалізмом за обставин, які викладені вище, а сторони повинні добросовісно користуватися процесуальними правами та зловживання не допускається і суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання. Повідомлення за місцем проживання є більш вірогідним, ніж повідомлення за місцем реєстрації, якщо воно не співпадає із місцем проживання. 

Ті ж самі обставини щодо повідомлення відповідача ОСОБА_3 та розгляд справи за його відсутності не підлягають обговоренню при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_2 , оскільки остання ОСОБА_3 не уповноважувалася та відповідач ОСОБА_17 апеляційної скарги не подавав. 

Отже, обов`язкових підстав у разі порушення норм процесуального права, з якими процесуальний закон пов`язує скасування рішення суду першої інстанції, не встановлено. 

Решта доводів апеляційної скарги висновків суду першої інстанції про те, що житлові права ОСОБА_1 щодо користування спірною квартирою є порушеними та підлягають захисту в судовому порядку, у спосіб, який визначений позивачем у своїй позовній заяві, не спростовують. 

Між сторонами існує спір, який розглянутий судом першої інстанції з додержанням норм матеріального права, та реалізацією відповідачем ОСОБА_2 права на апеляційній оскарження черговий раз підтверджується, що позивачу дійсно чиняться перешкоди у користуванні спірною квартирою. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 має інше впорядковане житло і такі докази не надані на стадії апеляційного перегляду справи.

Підсумовуючи викладене вище, суд першої інстанції законно та обґрунтовано усунув перешкоди у користуванні позивачем спірною квартирою шляхом його вселення та зобов`язання відповідачів надати ключі від вхідних дверей цього житла.

Інші доводи апеляційної скарги, які стосуються недодержання судом першої інстанції норм процесуального права, не відносяться до обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та враховуючи, що суд першої інстанції ухвалив по суті правильне рішення, захистивши у належний спосіб порушені житлові права, не можуть бути підставою для ухвалення нового судового рішення. 

За приписами ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому заочне рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 11 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча Судді: