ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5426/25 Справа № 234/5687/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Маринін О. В. Суддя у 2-й інстанції - Новікова  Г. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року                                                        
Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:
головуючого судді: Новікової Г.В. 
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
за участю секретаря Кругман А.М. 

     розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Трофімчук В.В. на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

30.04.2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеною позовною заявою. В обгрунтування посилалася на те, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.09.2001 року по 10.06.2021 року. Під час шлюбу ними було придбане майно: 
- Автомобіль ЗАЗ-DAEWOO модель Ланос сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску, зареєстрований на ОСОБА_2 11.10.2014 року – проданий 25.05.2021 року за 99000 грн. 
- Автомобіль марки RENAULT MASTER, рік випуску 2006, колір білий, об`єм двигуна 2463 см.куб, зареєстрований на ОСОБА_1 14.11.2013 року, був проданий 21.05.2016 року, ціна продажу невідома, ринкова оціночна вартість на час подання уточненого позову складає 299 322 грн.. 
- Житловий будинок номер АДРЕСА_1 , загальною площею 45,40 кв.м., зареєстрований на відповідача за договором купівлі-продажу від 10.12.2001 року, державна реєстрація права власності пройдена у БТІ у м. Краматорську 17.12.2001 року, реєстровий номер 10708 - ринкова оціночна вартість станом на час подання позову складає 138 200 грн.
Фактичні сімейні стосунки між сторонами припинились у 2016 році. Після фактичного припинення сімейних стосунків автомобіль марки RENAULT MASTER залишився у володінні відповідача, проте 21.05.2016 року він передав право власності на транспортний засіб іншій особі.
Вона продовжувала користуватись автомобілем ЗАЗ-DAEWOO модель Ланос сірого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2006 року випуску. 25.05.2021 року теж продала транспортний засіб за 99000,00 грн., що підтверджуєтеся договором купівлі-продажу.
Просила визнати спільною частковою власністю подружжя житловий будинок номер АДРЕСА_1 , загальною площею 45,40 кв.м., зареєстрований на відповідача за договором купівлі- продажу від 10.12.2001 року, державна реєстрація права власності пройдена у БТІ у м. Краматорську 17.12.2001 року, реєстровий номер 10708 та за ОСОБА_2 право власності на частку житлового будинку та стягнути з відповідача грошову компенсацію за автомобіль марки RENAULT MASTER, рік випуску 2006, в розмірі 100 161 грн.
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2025 року
позовні вимоги задоволено. Визнано спільною частковою власністю подружжя житловий будинок номер АДРЕСА_1 , загальною площею 45,40 кв.м.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на частку житлового будинку номер АДРЕСА_1 , загальною площею 45,40 кв.м. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за належну їй частку майна, автомобіль марки RENAULT MASTER, рік випуску 2006, яке було спільною власністю подружжя та відчужене без її згоди, яка з відрахуванням різниці компенсації відповідача за проданий позивачкою автомобіль становить 100 161 грн. та судові витрати, понесені на оплату судового збору – 2 682,62 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 22500 грн. та витрати за проведення оцінки майна – 4200 грн.
    В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1  просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважав,що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що спірний будинок він придбав за власні кошти до одруження, а тому це не є спільною сумісною власністю подружжя. На підтвердження своїх доводів ним надано копію договору завдатку до купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 30.07.2001 року, згідно якого ОСОБА_1 передав продавцю ( ОСОБА_3 ) завдаток у сумі 1200 грн у рахунок сплати вартості житлового будинку. Завдаток складав 100% вартості будинку, тобто фактично 30.07.2001 року він придбав житловий будинок за рахунок власних коштів.
     Щодо спірного автомобіля, то рішення про його продаж вони з позивачем приймали разом і автомобіль було продано в період їх фактичного проживання в шлюбі. Рішення про продаж автомобіля приймалось ними обопільно та кошти від продажу автомобіля витрачені на потреби та в інтересах сім`ї. При цьому, суд не встановив конкретну дату припинення фактичних сімейних стосунків, що має значення з урахуванням встановленої дати відчуження автомобіля – 21.05.2016. Крім цього, суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірний автомобіль був відчужений відповідачем саме після фактичного припинення сімейних стосунків і що, вона, як співвласниця, не давала згоди на відчуження автомобіля та не отримала з того жодної користі.
Суд першої інстанції не врахував, що відповідно до вимог процесуального законодавства, звіт автотоварознавчого дослідження не може бути визнаний належним та допустимий доказом, оскільки в ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та те, що звіт підготовлено для подання до суду. 
Вважав недоведеними твердження позивача, що станом на момент розгляду справи ринкова вартість автомобіля складала 299 322 грн, відтак суд першої інстанції не мав підстав її враховувати під час розрахунку розміру грошової компенсації. Тим більше, позивач надала до суду різні відомості про ринкову вартість спірного автомобіля. Під час подачі позову визначала вартість у сумі 224 670 грн, під час розгляду справи – 299 322 грн
Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив про застосування строку позовної давності до позовної вимоги про стягнення грошової компенсації за автомобіль. У відповіді на відзив на позовну заяву і під час розгляду справи у суді позивач не заперечувала проти заяви відповідача про сплив позовної давності. Будь-яких доказів того, що вона довідалася про порушення свого права (відчуження спірного автомобіля без її згоди) після спливу трирічного строку, тобто після 21.05.2019 року, позивач до суду не надала. При цьому, з позовною заявою позивач звернулася до суду 30.04.2021 року, майже через 5 років після того, як довідалась або могла довідатись про порушення свого права, як співвласника спірного автомобіля. Суд першої інстанції не надав будь-якої оцінки заяві відповідача про застосування позовної давності до позовної вимоги про стягнення грошової компенсації за автомобіль RENAULT MASTER, питання щодо спливу позовної давності ані під час судового розгляду не дослідив, у рішенні суду – оцінки не надав. 
      У відзиві на апеляційну скаргу представникОСОБА_2 просив рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване та стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 15000 грн. вважав, що суд першої інстанції правильно зазначив, що договір купівлі-продажу будинку укладено 10.12.2001 року, державна реєстрація права власності на будинок проведена у БТІ -17.12.2001 року, тобто після укладення 15.09.2001 року сторонами шлюбу. Крім того, як вбачається з п.3 Договору купівлі-продажу, сторонам було роз`яснено зміст норм ст. 22,23,78, 79 Кодексу України «Про шлюб та сім' ю». Окрім цього, в Договорі купівлі-продажу, відсутні будь- які застереження про правовий режим грошових коштів, за які здійснено купівлю будинку (зокрема зазначення про те, що це особисті кошти ОСОБА_1 подаровані його матір`ю на день народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , до укладання шлюбу).
Звертає увагу на те, що після відкриття 20.08.2024 року провадження розгляд справи розпочався спочатку, суд призначив розгляд в загальному порядку, та в підготовчому судовому засіданні 23.01.2025 року відповідач клопотання про виклик свідків не заявляв. На той час від відповідача вже надійшов відзив на уточнену позовну заяву 28.11.2024 року, проте й у відзиві теж не містилося заяви про допит свідків. Натомість, в апеляційній скарзі відповідач посилається на заяву від 19.08.2021 про виклик свідків, адресовану іншому складу Краматорського міського суду Донецької області, проте не вказує, що тих свідків вже викликали до суду, після чого вони так і не з`явилися для надання пояснень в судовому засіданні. Тобто, заява про виклик свідків вже була розглянута та задоволена Краматорським міським судом Донецької області, був витрачений час без виконання з вини відповідача, на якого судом було покладено обов`язок забезпечення явки свідків.
Про час та місцесудового засідання сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідка про доставку повістки до електронного кабінету представників позивача та відповідача, рекомендоване повідомлення про вручення повістки ОСОБА_2  та конверт із відміткою АТ «Укрпошта» про причини не вручення судової повістки ОСОБА_1 – «адресат відсутній за вказаною адресою»,а також повідомленнями сторін в додатку «Viber». 
Згідно із ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апелянтом заявлялося клопотання про виклик свідків, проте воно не підлягає задоволенню. Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої - третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. Отже, враховуючи, що в апеляційній скарзі не міститься посилань на нові обставини, що підлягають встановленню, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, а також не наведені виняткові обставини, які об`єктивно не залежали від позивача, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених нормами ЦПК України, для задоволення клопотання про виклик свідків. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що з 15.09.2001року по 10.06.2021 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Краматорського міського суду Донецької області (справа № 234/5211/21) про розірвання шлюбу було встановлено, що сімейні стосунки між сторонами фактично припинились у 2016 році.
За договором купівлі-продажу № 2652 від 10.12.2001 року ОСОБА_1 було придбано будинок АДРЕСА_1 .
Відповідно довідки про реєстрацію права власності на житловий будинок номер 
АДРЕСА_1 , загальною площею 45,40 кв.м., зареєстрований на відповідача за договором купівлі-продажу від 10.12.2001 року, державна реєстрація права власності проведена у БТІ у м. Краматорську 17.12.2001 року, реєстровий номер 10708.
11.10.2014 року ОСОБА_2 придбано автомобіль 3A3-DAEWOO LANOS, НОМЕР_1 , який 25.05.2021 року нею продано за 99000 грн., що підтверджуєтеся договором купівлі-продажу.
Відповідно інформації, наданої ТЦС МВС № 1443 14.11.2013 року на ім?я ОСОБА_1 було зареєстровано автомобіль марки RENAULT MASTER, рік випуску 2006, колір білий, об?єм двигуна 2463 см.куб., який перереєстрований на нового власника 21.05.2016 року.
Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Це означає, що навіть якщо автомобіль зареєстрований лише на одного з подружжя, інший має рівні права на нього. Тому розпорядження таким майном повинно здійснюватися за спільною згодою.
Для укладення угод щодо цінного майна, зокрема транспортних засобів, закон прямо вимагає письмової згоди другого з подружжя (ст. 65 Сімейного кодексу України). Якщо йдеться про договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, згода має бути нотаріально засвідчена.
Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Виходячи з наведеного, у випадку відчуження автомобіля одним із подружжя проти волі без згоди іншого з подружжя, останній має право на грошову компенсацію вартості відчуженого автомобіля, виходячи з дійсної ринкової вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна.
Відповідна правова позиція зазначена, зокрема, в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року по справі № 545/2396/20.
Судом першої інстанції встановлено, що за час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти придбано автомобіль ЗАЗ-DAEWOO модель Ланос д/н НОМЕР_1 , 2006 року випуску, який був зареєстрований на ОСОБА_2 , автомобіль марки RENAULT MASTER, рік випуску 2006, який був зареєстрований на ОСОБА_1 , а також житловий будинок по АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано 17.12.2001 за ОСОБА_1 ..
Автомобіль марки RENAULT MASTER ОСОБА_1 було продано, доказів того, що автомобіль продано за згоди ОСОБА_2 та кошти витрачено на потреби сім`ї не надано. А тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що автомобіль продано без згоди другого з подружжя, а тому позивачеві підлягає виплата компенсації 1/2 частки вартості проданного автомобіля.
Не погоджуючись із ринковою вартістю автомобіля RENAULT MASTER, відповідач не надав належних доказів, які б спростовували звіт автотоварознавчого дослідження від 30 жовтня 2024 року. 
Судом першої інстанції встановлено, що за договором завдатку купівлі-продажу житлового будинку ві 30.072001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали від ОСОБА_1 завдаток до купівлі-продажу житлового будинку в сумі 1200 грн та зобов`язалися звільнити будинок протягом п`яти місяців, погасити борг за комунальні платежі та укласти договір купівлі-продажу будинку.
Згідно договору купівлі-продажу № 2652 від 10.12.2001 року ОСОБА_1 на товарній біржі було придбано будинок АДРЕСА_1 .
Відповідно довідки про реєстрацію права власності на житловий будинок номер АДРЕСА_1 , загальною площею 45,40 кв.м., зареєстрований на відповідача за договором купівлі-продажу від 10.12.2001 року, державна реєстрація права
власності проведена у БТІ у м. Краматорську 17.12.2001 року, реєстровий номер 10708.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що житловий будинок придбано сторонами в період перебування в зареєстрованому шлюбі, і є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до положень ст. ст.368 ЦК України та ст. 60 СК України.
Доводи про те, що будинок було придбано за власні кошти відповідача, які йому подарувала його мати на день народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , правильно судом першої інстанції не прийняті до уваги, оскільки не знайшли свого підтвердження,що саме за ці кошти було придбано будинок. 
Наявність договору завдатку до купівлі-продажу житлового будинку від 30.07.2001 року, не є безспірним доказом про те, що спірний будинок було придбано до шлюбу за кошти відповідача.
Позовні вимоги позивача задоволено, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.
В позовній заяві позивачка просила стягнути з відповідача судові витрати, понесені нею в зв`язку з оплатою витрат на правничу допомогу. На підтвердження було надано договір про
надання правничої допомоги від 31.03.2021 року,укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Снєжко А.Г., де зазначено, що оплаті підлягає 2500 грн. за підготовку позовної заяви з додатками та 10000 грн. за представництво у суді першої інстанції, ордер на надання правничої допомоги та квитанцію про сплату 12500 грн.,також надано уточнену позовну заяву. 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина друга статті 141 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі № 143/173/19 (провадження № 61-16088св19) зроблено висновок, що: «згідно з частинами п`ятою, шостою статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.»
Судом першої інстанції встановлено, що відповідних клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідач не заявляв та відповідних доказів не подавав, розмір витрат на правничу допомогу не спростував. Тому є правильними висновок суду першої інстанції, що у зв`язку із задоволенням позову понесені ОСОБА_2 витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача.
Інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового немає.
Представником позивача у відзиві на апеляційну скаргу заявлено клопотання про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції в сумі 15000 грн. 
Сума забезпечення витрат на професійну правничу допомогу визначається судом з урахуванням приписів частини четвертої статті 137, частини сьомої статті 139 та частини 
третьої статті 141 цього Кодексу, а також їх документального обґрунтування (частина п`ята статті 135 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони.
   При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.  Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
   У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
   Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
   Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
   Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
   Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
   Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
  За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
   Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
   Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу заявником було надано копію ордеру, додаткову угоду від 23.04.2025 року №2 до договору про надання правової допомоги від 31.03.2021 року, якою погодили доплату в 15000 грн, квитанцію від 01.05.2025 року про сплату послуг з правової допомоги у розмірі 15 000 гривень.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
  Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Така позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 03.03.2019 року у справі №922/445/19, від 29.10.2020 року у справі №686/5064/20, від 19.01.2022 року у справі №910/789/21.
Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (рішення у справі "East / West Alliance Limited" проти України"), присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19).
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
       При цьому усталеною є практика, за якої сторона у справі формує стратегію захисту власних прав та / або законних інтересів і, відповідно, правову позицію, на початку розгляду справи, а не під час апеляційного та касаційного перегляду такої справи. У зв`язку з цим лінія аргументації сторони під час розгляду справи може суттєво не відрізнятись.
З урахуванням встановлених обставин та того, що справа не представляє ніякої складності, виходячи із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), виконаних адвокатом робіт, часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягу наданих адвокатом послуг та співмірності суми витрат зі складністю справи, відповідності цієї суми критеріям реальності, розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, розмір витрат на правову допомогу є завищеним.
Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа №280/2635/20).
Таким чином розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню, слід зменшити та стягнути з відповідача на користь позивача  3000 грн.  

Керуючись ст. ст. 368, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Трофімчук В.В. залишити без задоволення.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 3000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 липня 2025 року.

Судді: