ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" липня 2025 р.           Справа№ 910/15445/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Євсікова О.О.
суддів:            Алданової  С.О. 
          Корсака В.А. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу 
Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 (повний текст складено 26.03.2025)
у справі № 910/15445/24 (суддя Зеленіна Н.І.)
за позовом          фізичної особи - підприємця  Олешко Володимира Петровича
до                    Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»
про                    стягнення 245 854,72 грн,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.
13.12.2024 фізична особа - підприємець  Олешко Володимир Петрович (далі - ФОП Олешко В.П.) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просив стягнути з Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (далі - Підприємство) шкоду, завдану внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у розмірі 245 854,72 грн.
На обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції, чим позивачу було завдано збитків у вигляді втрат, пов`язаних із сплатою одноразового платежу за право укладення договору у сумі 122 927,36 грн. Посилаючись на норми ст. 55 Закону України "Про захист економічної конкуренції", позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 245 854,72 грн, що є розміром подвійної шкоди, завданої позивачу Підприємством у зв`язку із порушенням відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції.

Позиції учасників справи.
07.01.2025 Підприємство подало заяву про застосування строків позовної давності. Заява мотивована тим, що право на звернення з позовом до суду у позивача виникло з моменту прийняття рішення Тимчасової адміністративної колегії Антимонопольного комітету України (далі - Комітет) від 15.07.2021 №75-р/тк, тобто саме з 15.07.2021 розпочався перебіг трирічного строку позовної давності, який тривав до 15.07.2024, в той час як позивач звернувся до суду з позовом 23.12.2024, тобто після спливу строку позовної давності.
08.01.2025 Підприємство подало відзив на позовну заяву, у якому проти позовних вимог заперечило та зазначило, що сторони до підписання договору погодили всі його істотні умови, у т. ч. щодо обов`язку сплати одноразового платежу, які позивачу були відомі та погоджені ним; рішенням Комітету не було надано оцінки спірному договору; позивач не довів складу цивільного правопорушення для стягнення з відповідача збитків.

22.01.2025 ФОП Олешко В.П. надав відповідь на відзив, в якій    проти доводів відповідача заперечив, посилаючись на те, що викладені у відзиві на позовну заяву доводи не спростовують доводів позову та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
28.01.2025 Підприємство надало заперечення на відповідь на відзив, у якому заперечило проти доводів позивача.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 (з урахуванням ухвали від 26.03.2025 про виправлення описки) позовні вимоги ФОП Олешка В.П.  задоволено. Стягнуто з Підприємства на користь ФОП Олешка В.П. грошові кошти - шкоду, заподіяну порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, у розмірі 245  854,72 грн та судовий збір 3687 грн 82 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 26.03.2025, Підприємство звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ФОП Олешка В.П. до Підприємства про стягнення грошових коштів відмовити в повному обсязі; судові витрати по сплаті судового збору за подання позову покласти на ФОП Олешка В.П. 
Скаржник не погоджується з висновками суду та вважає, що оскаржуване рішення прийняте на підставі не повністю досліджених доказів, з порушенням норм матеріального права, з недотриманням норм процесуального права.
На думку апелянта, суд не врахував, що у діях відповідача відсутній склад правопорушення, передбачений ст. 1166 ЦК України, необхідний для настання цивільно-правової відповідальності, зокрема, факт завдання відповідачем збитків, оскільки одноразовий платіж, сплачений позивачем, відшкодований йому третіми особами сплатою за послуги з паркування транспортних засобів.
Підприємство зазначає, що позивач, уклавши договір з відповідачем, тривалий період здійснював господарську діяльність на паркувальному майданчику, що розташований за адресою: м. Київ, Дарницький район, просп. Григоренка, 28-б, та отримував дохід від такої діяльності. Згідно з п. 4.11 договору у випадку його припинення зайві сплачені кошти підлягають поверненню ФОП Олешку В.П. після проведення всіх належних розрахунків за договором. Тобто, умовами договору визначено, що після його припинення кошти в розмірі оплаченого одноразового платежу повертаються позивачу.
У свою чергу, відповідно до наявних у справі доказів позивачем за право укладання договору сплачено одноразовий платіж у розмірі 122 927,36 грн.
Підприємство вважає, що позивач у своєму позові помилково наголошував, що саме ця сума є його збитками в розумінні ст. 22, 1166 ЦК України, ст. 224, 225 ГК України. Водночас місцевий господарський суд фактично не дослідив докази, якими позивач обґрунтував наявність шкоди, та причинно-наслідковий зв`язок між порушенням комунального підприємства та шкодою.
Апелянт вважає, що позивач не довів завдання йому шкоди, яку він просив стягнути в подвійному розмірі, оскільки ФОП Олешко В.П. відповідно до укладеного з відповідачем договору здійснював свою діяльність з паркування транспортних засобів на майданчику, який переданий йому за плату Підприємством. Витрати на оплату відповідачу за послуги з експлуатації, утримання та облаштуванню майданчику для паркування транспортних засобів, в т.ч. одноразовий платіж, включались до загальної вартості за послугу з ведення діяльності з паркування транспортних засобів та розрахунками за паркування з третіми особами. 
Скаржник зауважує, що під час розгляду справи позивач не заперечував та не спростував у відповіді на відзив, що надавав послуги з паркування транспортних засобів своїм клієнтам. Отже, з урахуванням зазначеного, у відповідних правовідносинах позивач виступав посередником між Підприємством та своїми клієнтами.
Посилаючись на ст. 901 ЦК України, Підприємство вважає, що позивач як особа, що надає послуги з паркування транспортних засобів за плату третім особам, не може вважатися особою, якій були завдані збитки внаслідок виконання ним умов договору з Підприємством, оскільки здійснений позивачем одноразовий платіж на користь комунального підприємства за укладеним договором мав бути компенсований (повернутий) йому клієнтами, яким позивач надавав послуги з паркування транспортних засобів. На думку відповідача, вчинення дій позивачем в інтересах клієнта проводиться за рахунок клієнта та клієнт здійснює відшкодування витрат, понесених позивачем. Отже, здійснення позивачем на користь Підприємства за договором №ДНП-2020-01/09 одноразового платежу у даному випадку є витратами позивача та підлягають компенсації позивачу з боку клієнтів, які є споживачами послуги з паркування транспортних засобів, та не може бути шкодою для позивача, яку він просив стягнути в подвійному розмірі. 
За наведених підстав скаржник вважає, що позивач не довів обставин завдання йому шкоди порушенням комунальним підприємством конкурентного законодавства та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і такими збитками (шкодою) та, відповідно, не обґрунтував підстав для стягнення шкоди на його користь.
Крім того, місцевий господарський суд проігнорував доводи Підприємства та не звернув увагу на п. 4.4 та 4.11 договору №ДНП-2020-01/09, за умовами яких після припинення вказаного договору одноразовий платіж повинен бути повернутий позивачу. А тому здійснена позивачем оплата на рахунок комунального підприємства одноразового платежу не підтверджує факт реальних збитків позивача.

Позиції учасників справи.
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, у якому проти доводів та вимог Підприємства заперечує та наводить власні доводи на їх спростування, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін як законне та обґрунтоване. Позивач також зауважує, що фактично апеляційна скарга відповідача дублює відзив на позовну заяву і жодним чином не розкриває які порушення, на думку скаржника, допустив суд першої інстанції під час розгляду справи.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.04.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15445/24 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою Підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 до надходження матеріалів справи №910/15445/24.
14.04.2025 матеріали справи №910/15445/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.04.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 у справі №910/15445/24. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). Запропоновано учасникам справи надати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня вручення копії даної ухвали. Роз`яснено апелянту право подати до суду відповідь на відзив протягом п`яти днів з дня вручення йому відзиву на апеляційну скаргу. 

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
13.01.2020 ФОП Олешко В.П. за результатами участі став переможцем електронного аукціону UA-PS-2019-12-19-000007-3 (в системі «Прозорро.Продажі» за посиланням - https://prozorro.sale/auction/UA-PS-2019-12-19-000007-3/) з права на експлуатацію майданчика для паркування транспортних засобів за адресою: м. Київ, Дарницький район, просп. Григоренка, 28-б, в межах ІІІ територіальної зони паркування м. Києва, що включає 80 (вісімдесят) місць для платного паркування транспортних засобів, а також 9 (дев`ять) спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю.
За результатами аукціону ФОП Олешко В.П. став переможцем зі ставкою 14,02 грн за 1 місце для платного паркування.
Паркувальний майданчик нараховує 80 місць для платного паркування, за які справляється плата; період, що підлягає оплаті на умовах договору, - 1096 календарних днів.
Одноразовий платіж розраховується наступним чином: ((14,02 х 80) х 1096) х 10% = 122927,36 грн.
Даний розмір одноразового платежу підтверджений Підприємством та відображений у протоколі UA-PS-2019-12-19-000007-3. Документація про умови електронного аукціону, протокол торгів та інші пов`язані з цим документи знаходяться на офіційному інтернет-порталі АТ «Прозорро.Продажі» за посиланням https://prozorro.sale/auction/UA-PS-2019-12-19-000007-3/. 20.01.2020.
Позивач сплатив на користь Підприємства зазначений розмір одноразового платежу, що підтверджується квитанцією (код квитанції 0.0.1589222796.1).
27.01.2020 Підприємство та ФОП Олешко В.П. уклали договір №ДНП-2020-01/09 про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування.
В подальшому ФОП Олешку В.П. стало відомо, що 15.07.2021 рішенням Комітету №75-р/тк визнано, що:
1) Підприємство у період з 05.03.2019 по 05.01.2021 займало монопольне (домінуюче) становище на ринку продажу прав на експлуатацію майданчиків для паркування транспортних засобів у м. Києві як таке, що не мало на цьому ринку жодного конкурента.
2) Визнано дії Підприємства, які полягають у встановленні в період з 05.03.2019 по 05.01.2021 для переможців електронних аукціонів щодо продажу прав на експлуатацію майданчиків для паркування транспортних засобів у м. Києві обов`язку зі сплати одноразового платежу за право укладання договору про передачу в експлуатацію відповідних майданчиків для паркування та забезпечувального платежу, а також штрафів за відмову від укладання вказаного договору або підписання актів приймання-передачі таких майданчиків в експлуатацію, порушенням, передбаченим п. 2 ст. 50 та п. 1 ч. 2 ст. 13 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку продажу прав на експлуатацію майданчиків для паркування транспортних засобів у м. Києві шляхом встановлення таких умов придбання товару, які неможливо було б встановити за умов існування значної конкуренції на цьому ринку.
За зазначені порушення на Підприємство накладено штраф.
Рішенням Комітету встановлено, що Підприємство у період з 05.03.2019 по 05.01.2021 займало монопольне (домінуюче) становище на ринку продажу прав на експлуатацію майданчиків для паркування транспортних засобів у м. Києві, як таке, що не мало на цьому ринку жодного конкурента (п. 50 вказаного рішення).
Положенням про порядок реалізації прав на експлуатацію майданчиків для паркування із застосування електронних торгів, затвердженого наказом директора Підприємства №70 від 06.08.2019, встановлені загальні вимоги, правила та єдиний порядок ведення роботи при застосуванні систем електронних торгів для реалізації іншим суб`єктам господарювання прав на експлуатацію майданчиків для паркування.
Так, відповідно до п. 5.2 зазначеного Положення, загальна вартість договору складається з двох основних компонентів: вартість експлуатації паркувального майданчика на весь період, що підлягає оплаті на умовах договору; та одноразовий платіж за право укладення договору (10% від вартості експлуатації місць для паркування).
Пунктом 56 рішення встановлено, що за інформацією Підприємства, одноразовий платіж сплачується переможцем торгів на користь Підприємства впродовж 3-ох банківських днів із дня підписання протоколу про результати проведення торгів та не підлягає поверненню.
Комітет встановив, що дії Підприємства, які полягали у встановленні для переможців електронних аукціонів щодо продажу прав на експлуатацію майданчиків для паркування транспортних засобів у м. Києві обов`язків сплати одноразового платежу за право укладання договору про передачу в експлуатацію відповідних майданчиків для паркування та штрафів за відмову від укладення вказаного договору або підписання актів приймання-передачі таких майданчиків в експлуатацію, є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим п. 2 ст. 50 та п. 1 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції", у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку продажу прав на експлуатацію майданчиків для паркування транспортних засобів у м. Києві шляхом встановлення таких умов придбання товару, які неможливо було б встановити за умов наявності значної конкуренції на цьому ринку.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2022 у справі №910/16055/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2022, у задоволенні позовних вимог Підприємства про визнання недійсним та скасування рішення Комітету №75-р/тк від 15.07.2021 в частині п. 2, 3 резолютивної частини рішення відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 22.12.2022 закрито касаційне провадження у справі № 910/16055/21 за касаційною скаргою Підприємства в частині підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України; касаційну скаргу в частині підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, залишено без задоволення; рішення Господарського суду міста Києва від 07.06.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2022 у справ №910/16055/21 залишено без змін.
Суди встановили, що дії Підприємства, які полягають у встановленні для переможців електронних аукціонів щодо продажу прав на експлуатацію майданчиків для паркування транспортних засобів у місті Києві обов`язків зі сплати одноразового платежу за право укладання договору про передачу в експлуатацію відповідних майданчиків для паркування, забезпечувального платежу, штрафів за відмову від укладання договору або підписання актів приймання-передачі майданчиків в експлуатацію становлять порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене п. 2 ст. 50 та п. 1 ч. 2 ст. 13 Закону, у вигляді зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку продажу прав на експлуатацію майданчиків для паркування транспортних засобів у місті Києві шляхом встановлення таких умов придбання товару, які неможливо було б встановити за умов наявності значної конкуренції на цьому ринку.

Позивач вважає, що зазначеним порушення Підприємства законодавства про захист економічної конкуренції, йому (позивачу) були завдані збитки у вигляді втрат, пов`язаних із сплатою одноразового платежу за право укладення договору у сумі 122 927,36 грн.
Посилаючись на норми ст. 55 Закону України "Про захист економічної конкуренції", позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у сумі 245 854,72 грн, що є розміром подвійної шкоди, завданої йому відповідачем у зв`язку із порушенням відповідачем законодавства про захист економічної конкуренції.
Відповідач проти заявлених до нього вимог заперечує з підстав, наведених вище за текстом цієї постанови.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Частиною 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно з ч. 3, 4 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).
Статтею 224 ГК України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.
Згідно зі ст. 255 ГК України збитки, заподіяні зловживанням монопольним становищем, антиконкурентними узгодженими діями, дискримінацією суб`єктів господарювання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, а також збитки, заподіяні внаслідок вчинення дій, визначених цим Кодексом як недобросовісна конкуренція, підлягають відшкодуванню за позовами заінтересованих осіб у порядку, встановленому законом.
Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування шкоди, необхідною є наявність чотирьох елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка заподіювача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вина заподіювача шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України "Про захист економічної конкуренції" особи, яким заподіяно шкоду внаслідок порушення законодавства про захист економічної конкуренції, можуть звернутися до господарського суду із заявою про її відшкодування.

Суд встановив, що ФОП Олешко В.П. та Підприємство уклали договір, за умовами п. 4.3 якого його загальна ціна становить 1 352 200,96 грн, з яких 1 229 273,60 грн - вартість експлуатації паркувального майданчика за весь період, що підлягає оплаті на умовах договору, та 122 927,36 грн - одноразовий платіж за право укладання договору.
У рішенні АМКУ та рішенні суду у справі №910/16055/21 встановлено, що Підприємство застосовувало передбачений договором одноразовий платіж за право укладення договору з метою одержання додаткових коштів унаслідок порушення прав суб`єктів господарювання, з якими Підприємство укладало договори про надання в експлуатацію майданчиків для паркування.
Згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (висновки Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №910/9823/17).
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в т.ч. в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
Отже, доведеним є те, що стягнення Підприємством суми одноразового платежу за право укладення договору є неправомірним.
Відповідно, шкодою в даному випадку є здійснена позивачем оплата одноразового платежу за право укладення договору у розмірі 122 927,36 грн.
Протиправна поведінка відповідача у цьому випадку полягає у тому, що у зв`язку із встановленням обов`язку сплати одноразового платежу за право укладення договору, Підприємством були порушені норми Закону України "Про захист економічної конкуренції".
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та завданою шкодою полягає в тому, що внаслідок вчинення вказаних вище дій позивач переплатив грошові кошти.
Відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України "Про захист економічної конкуренції", шкода, заподіяна порушеннями законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченими п. 1, 2, 5, 10, 12, 18, 19 ст. 50 цього Закону, відшкодовується особою, що вчинила порушення, у подвійному розмірі завданої шкоди.
Оскільки Підприємство порушило законодавство про захист економічної конкуренції, передбачене п. 2 ст. 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" (зловживання монопольним (домінуючим) становищем), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме через винні дії відповідача позивачу було завдано шкоду в сумі 122 927,36 грн.
На підставі ст. 55 Закону України "Про захист економічної конкуренції" зазначена шкода повинна бути відшкодована відповідачем позивачу у подвійному розмірі, тобто у сумі 245 854,72 грн.
Щодо доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що незалежно від умов договору, на які посилається Підприємство (п. 1.1, 4.1, 4.4, 4.11), рішенням АМК та судовими рішеннями у справі №910/16055/21 встановлено, що дії Підприємства, які полягають у встановленні для переможців електронних аукціонів щодо продажу прав на експлуатацію майданчиків для паркування транспортних засобів у місті Києві (в цьому випадку - для позивача) обов`язків зі сплати одноразового платежу за право укладання договору про передачу в експлуатацію відповідних майданчиків для паркування, забезпечувального платежу, штрафів за відмову від укладання договору або підписання актів приймання-передачі майданчиків в експлуатацію є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене п. 2 ст. 50 та п. 1 ч. 2 ст. 13 Закону України "Про захист економічної конкуренції" і шкода, заподіяна Підприємством позивачу таким порушенням (неправомірне отримання відповідного платежу) має бути відшкодована підприємством позивачу у визначеному чинним законодавством розмірі (ст. 55 Закону України «Про захист економічної конкуренції»).
Доводи Підприємства з посиланням на ст. 901 ЦК України про те, що здійснення позивачем на користь Підприємства за договором №ДНП-2020-01/09 одноразового платежу у цьому випадку є витратами позивача та підлягають компенсації позивачу з боку клієнтів, які є споживачами послуги з паркування транспортних засобів, та не може бути шкодою для позивача, яку він просив стягнути в подвійному розмірі, колегія суддів оцінює критично та зазначає, що вони ґрунтуються на довільному тлумаченні Підприємством умов договору та положень чинного законодавства.
Отже, доводи апеляційної скарги, які здебільшого повторюють доводи відзиву на позов, не спростовують висновку суду про наявність підстав для задоволення позову, висновку про що правомірно дійшов суд першої інстанції.
Колегія суддів відзначає, що у апеляційній скарзі Підприємство на вказує на допущені судом першої інстанції порушення в частині, що стосується висновків щодо застосування строків позовної давності, а тому апеляційний суд здійснює апеляційний перегляд за поданою Підприємством апеляційною скаргою у встановлених ст. 269 ГПК України межах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України  покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :
          
1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 у справі №910/15445/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.03.2025 у справі №910/15445/24 залишити без змін. 

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України, за наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 287 ГПК України. 

Головуючий суддя                                                            О.О. Євсіков 

Судді                                                                                С.О. Алданова

                                                                                В.А. Корсак