ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6140/25 Справа № 216/3237/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - ЧИРСЬКИЙ Г.М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року                                                        м.Кривий Ріг

Справа № 216/3237/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Черняєва С.П.

сторони:
позивач –  ОСОБА_1 , 
відповідачка -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Климович Дар`я Сергіївна, на ухвалу Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року, яка постановлена суддею Чирським Г.М.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст судового рішення складено 25 березня 2025 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

В провадженні Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, та зустрічною позовною заявою  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю.
24 березня 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову та просила суд: зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , безперешкодне спілкування, побачення та спільне проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , кожної суботи та неділі місяця з 12.00 год. до 20.00 год. за адресою місця проживання батька: АДРЕСА_1 , поверх 7 сектор 4 (Romania, Bucuresti, Str. Dambului nr. 74, ap.701, et.7, sector 4), а також на ігрових майданчиках, розважальних закладах, в парках та скверах, розташованих неподалік від місця проживання батька ОСОБА_1 та кожного четверга та п`ятниці місяця з 12.00 год. до 17.00 год. за адресою дитячого садка №149 (Gradinita nr. 149), який відвідує малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Заява обґрунтована тим, що протягом тривалого часу внаслідок неправомірних дій позивача ОСОБА_1 відповідачка ОСОБА_2 позбавлена можливості бачитися та спілкуватися зі своїм сином ОСОБА_4 , який в свою чергу також позбавлений можливості спілкуватися не тільки зі своєю матір`ю, а й з своєю сестрою, бабусею та дідусем, внаслідок чого контакт дитини з близькими родичами втрачається, як контакт сина із нею, що негативно впливає на психологічний стан дітей, оскільки відсутність контакту з дитиною протягом тривалого судового процесу може не лише утруднити, а й повністю унеможливити виконання судового рішення щодо визначення місця проживання дитини. З травня місяця 2024 року завдяки діям позивача ОСОБА_1 син ОСОБА_4 взагалі усунутий від спілкування, тим більше від побачень з матір`ю та родиною з боку матері. Дитина проживає в новоствореній сім`ї батька, де також виховується інша малолітня дитина. В останній телефонній розмові, за відсутності батька, ОСОБА_4 , сховавшись у ванній кімнаті, повідомив матері ОСОБА_2 , що хотів би побачити та погуляти разом із нею, проте, батько йому не дозволяє цього робити. Після чого, 30.11.2024 року номер телефона ОСОБА_5 в месенджері Телеграм було обмежено вхідними дзвінками, що стало відомо відповідачці ОСОБА_2 при здійсненні нею спроби здійснити дзвінок синові.
Вказує на те, що зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, тому необхідність забезпечення контакту матері з малолітнім сином на час розгляду справи, шляхом побачень спілкування та проведення часу разом із дитиною, буде належним заходом забезпечення позову в даній справі, оскільки інших правових важелів, які б дозволяли матері спілкуватись із сином та мати системні зустрічі із ним протягом розгляду справи по суті - відсутні.
Ухвалою Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення зустрічного позову - задоволено.
Забезпечено зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Одеської міської ради, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю шляхом: 
зобов`язання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , безперешкодне спілкування, побачення та спільне проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , кожної суботи та неділі місяця з 12.00 год. до 20.00 год. за адресою місця проживання батька: АДРЕСА_1 , поверх 7 сектор 4 (Romania, Bucuresti, Str. Dambului nr. 74, ap.701, et.7, sector 4), а також на ігрових майданчиках, розважальних закладах, в парках та скверах, розташованих неподалік від місця проживання батька ОСОБА_1 та кожного четверга та п`ятниці місяця з 12.00 год. до 17.00 год. за адресою дитячого садка №149 (Gradinita nr. 149), який відвідує малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Климович Д.С., просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому, заява ОСОБА_2 не мiстить достатнiх доказiв ризикiв того, що невжиття заходів забезпечення позову по цій справі якимось чином ускладнить виконання рішення. Адже, у випадку задоволення зустрічного позову і визначення місця проживання дітей з матір`ю, на реальне виконання рішення суду жодним чином не може вплинути наявність чи відсутність спілкування матері з дитиною під час розгляду справи. У той же час, для реалізації права одного з батьків на спілкування з дітьми передбачені інші правові інститути. Зокрема, зі змісту ст.ст.158-159 СК України випливає, що способи участі одного з батьків у вихованні дитини визначаються органом опіки та піклування за заявою того з батьків, хто бажає такі способи встановити чи судом - шляхом пред`явлення відповідного позову.
В свою чергу, вимоги заяви про забезпечення зустрічного позову, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 надати ОСОБА_2 безперешкодне спілкування, побачення та спільне проведення часу з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за своїм змістом є нічим іншим, як зверненням до суду про визначення способів її участі у вихованні неповнолітньої дитини, яке, відповідно до вимог ст. 159 СК України, є самостійним способом захисту порушеного права й може бути оформлено лише шляхом пред`явлення відповідного позову, а не шляхом звернення з заявою про забезпечення зустрічного позову у такий спосіб її позову (про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у їх вихованні).
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ярова С.В., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Також, в порядку розподілу судових витрат, просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу в сумі 2500,00 гривень.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника - адвоката Климович Д.С., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідачку ОСОБА_2 та її представника – адвоката Ярову С.В., які, кожна окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість ухвалу суду, в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.  
Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що, враховуючи підстави та предмет зустрічного позову, з яким ОСОБА_2 звернулась до суду, фактичні обставини спірних правовідносин, на які посилається остання, запропоновані нею заходи забезпечення позову, а саме зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків між ними і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини, що в свою чергу може усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини. При цьому, суд врахував, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Коли сім`я руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи забезпечити інтереси дитини, щоб дитина зростала у благополучному середовищі, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення зростання дитини у найсприятливішому середовищі.
Частиною третьою статті 9 вказаної Конвенції про права дитини, визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.
У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
У справі, що переглядається, батьки дитини не можуть узгодити місце її проживання. Кожен із них вважає доцільним визначити таке місце з ним. Тому до ухвалення остаточного рішення у справі про визначення місця проживання дитини суд може забезпечити позов шляхом визначення її зустрічей з батьком з урахуванням якнайкращих інтересів дитини і того, що на час розгляду справи дитина проживає з матір`ю.
Разом з тим, Верховний Суд неодноразово наголошував, що зустрічі та спілкування одного з батьків із дитиною є співмірним заходом забезпечення позову про визначення місця проживання дитини (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19, від 24 лютого 2022 року у справі № 361/8355/21, від 05 грудня 2023 року у справі № 490/2077/23, від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21, від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 467/403/22).
Вжиття заходів забезпечення позову у спорах щодо фізичної опіки над дітьми спрямоване на недопущення чи припинення дій одного з батьків, які порушують права іншого на участь у вихованні дитини, контакт з нею. Відчуження одного з батьків можна охарактеризувати як форму психологічного насильства, яке проявляється у необґрунтованому звинуваченні у застосуванні стосовно дитини насильства іншим з батьків або звинуваченні у жорстокій та насильницькій поведінці до одного з батьків, переконанні дитини у тому, що контакт з іншим з батьків є несприятливим для неї, нав`язуванні дитині відчуття, що вона знаходиться в небезпеці під час контакту з одним з батьків, необґрунтованих звинуваченнях на адресу бабусі й дідуся, інших членів сім`ї, зміна місця проживання без попереднього обговорення тощо.
Підстави забезпечення позову є суб`єктивними та враховуються судом залежно від конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та забезпеченням якнайкращих інтересів дитини.
Батьківські повноваження належать обом батькам однаковою мірою. Дитина, як правило, однаково любить обох батьків та потребує турботи та підтримки кожного з них.
Батько, який на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а матір не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Держава не повинна допускати ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини протягом тривалого часу за наявності судового спору між батьками щодо визначення місця проживання малолітньої дитини.
Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.
Так, у рішенні від 04 вересня 2018 року «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява № 6221/14) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.
Європейський суд з прав людини у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, ЄСПЛ від 16 липня 2015 року), вкотре указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 Рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми від 15 травня 2003 року, ратифікованої Законом України від 20 вересня 2006 року № 166-V, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
Також, між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
Отже, системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що батько, який на час вирішення справи про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способів у вихованні дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а матір не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається в якнайкращих інтересах дитини.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 вересня 2021 року у справі № 752/6099/20, від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21, від 11 серпня 2023 року у справі № 465/6496/19, така правова позиція є послідовною та враховується у спірних правовідносинах відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК.
В контексті виконання державою своїх позитивних зобов`язань за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на повагу до сімейного життя, важливим є підхід Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини.
В своїй практиці ЄСПЛ звертав увагу на те, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року, заява № 6221/14).
Таким чином, міжнародні стандарти у сфері захисту прав дитини допускають та заохочують існування механізму контакту дитини з одним із батьків під час тривалого судового процесу щодо опіки над дітьми.
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача за зустрічним позовом та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, за якої може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Застосування судом тимчасового заходу забезпечення позову, шляхом усунення перешкод одному з батьків, з яким дитина на час вирішення спору фактично не проживає, у спілкуванні й вихованні дитини, зобов`язання іншого з батьків вчинити певні дії не свідчить про вирішення судом по суті спору про визначення місця проживання малолітньої дитини. Такі заходи забезпечення позову перебувають у межах виконання органами державної влади позитивних зобов`язань, які випливають з гарантій, передбачених статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. пункти 19-20), відповідають наведеній вище практиці ЄСПЛ (див. пункт 20) та підходам Верховного Суду (див. постанову Верховного Суду від 03 липня 2024 року у справі № 940/448/23).
З огляду на викладене, апеляційний суд враховує, що відсутність спілкування з матір?ю, може негативно вплинути на психологічне здоров`я дитини. Проживаючи з батьком та будучі позбавленими можливості спілкуватись із матір?ю, дитина може бути налаштована проти останньої.
Таким чином, враховуючи підстави та предмет позову, з яким ОСОБА_2 зверталась до суду, фактичні обставини спірних правовідносин, на які посилається остання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що запропоновані нею заходи забезпечення позову, а саме зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків між ними і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини, що в свою чергу може усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дитини.Вказане узгоджується із правовими позиціями, які висловив Верховний Суд у постановах від 04.04.2018 року у справі №344/16653/16-ц (провадження №61-1153св17), від 18.11.2020 року у справі №127/31828/19 (провадження №61-10859св20), від 17.05.2021 року у справі №761/25101/20 (провадження №61-1092св21).
При цьому, при вирішенні питання щодо забезпечення позову, суд першої інстанцїі врахував те, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин та враховує можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із батьком.
А тому з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання дитини, з урахуванням максимальних інтересів дитини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення заяви про забезпечення зустрічного позову.
При цьому, колегією суддів враховано, що, заперечуючи протии задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення зустрічного позову, ОСОБА_1 власного графіку зустрічей останньої із малолітньою дитиною  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не запропонував та доводи апеляійної скарги фактично не містять доводів щодо незгоди із визначеним судом графіком таких зустрічей.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи та дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального та без порушення норм процесуального законодавства, яке призвело до постановлення помилкової ухвалу, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.
Згідно п. в ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.
Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання професійної правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання професійної правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджуються здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робі, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги (п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
При цьому, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. 
Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, Об?єднана палата Касаційного господарського суду Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19.
Як вбачається з матеріалів справи, парвничц долпомогу відповідачці ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції надає адвотка ОСОБА_6 на підставі Договору №04/2024 про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року та Додаткової угоди до нього від 17 червня 2025 року.
Згідно Додаткової угоди від 17 червня 2025 року до Договору №04/2024 про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року, сторонами узгоджено обсяг робіт адвоката у суді апеляційної інстанціїі та зазначено, що угода вважається чинною з моменту сплати гонорару адвоката у суді апеляційної інстанції у розмірі 2 500,00 грн.
Згідно розрахунку витрат за Договором №04/2024 про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року, адвокатом виконано наступні види робіт: ознайомлення з апеляційною скаргою - 378,50 грн. (15 хв.), складання та направлення до суду апеляційної інстанції клопотання про участь у режимі відеоконференції – 504,66 грн. (20 хв.), складання відзиву на апеляційну скаргу, реєстрація відзиву через систему «Електронний суд» - 2 271,00 (1 год. 30 хв.).Фактично надано послуги на суму 3 154,16 грн., сплачено – 2 500,00 грн.
Згідно Акту здачі-приймання робіт до Договору №04/2024 про надання правової допомоги від 01 липня 2024 року, загальна варість робіт становить 2 500,00 грн.
Відзив на апеляційну скаргудоставлено до Електронного кабінету Користувача ЄСІТС ОСОБА_1 20 червня 2025 року, що підтверджено квитанцією №3796999.
Матеріали справи не містять клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката у суді апеляційної інстанції, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат відсутні.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465 заі 18); від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382 цс 19); від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26 цс 21); від 07 липня 2021 року у справа № 910/12876/19 (провадження № 12-94 гс 20).
З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи в суді апеляційної інстанції, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що обґрунтованими є витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 500,00 грн. та їх стягнення не суперечить принципу розподілу судових витрат.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 червня 2025 року   зупинено дію ухвали Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року до ухвалення судового рішення у справі апеляційним судом, а тому колегія суддів поновлює дію вказаного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Климович Дар`я Сергіївна,– залишити без задоволення.
Ухвалу  Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року- залишити без змін.
Поновити дію ухвали Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 березня 2025 року.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 500 (дві тисячі п?ятсот) гривень 00 (нуль) копійок.
               Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 червня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: