КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
                                                                                                                                         
Справа № 761/3269/24
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6092/2025
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
13 серпня 2025 року                                                                                                м. Київ
     Київський апеляційний суд в складі колегії суддів 
судової палати з розгляду цивільних справ:
                                                                                                                              
                                    судді-доповідача     Болотова Є.В.,
                                                     суддів:     Музичко С.Г., Сушко Л.П.,                                                                            
                                         при секретарі      Ганжалі С.К
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Київського Національного університету імені Тараса Шевченка про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 листопада 2024 року, ухваленого під головуванням судді Матвєєвої Ю.О.,-
 
встановив:
 
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.
Позивач просив: визнати недійсним наказ № 08-593-04 від 23 лютого                 2023 року Київського Національного університету імені Тараса Шевченка про звільнення ОСОБА_1 ; поновити позивача на посаді робітника благоустрою відділу інфраструктури Київського Національного університету імені Тараса Шевченка; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працював у Київському Національному університеті імені Тараса Шевченка на посаді робітника благоустрою відділу інфраструктури.
Згідно наказу № 08-593-04 від 23 лютого 2023 року позивача звільнено з роботи за прогул, відсутність на роботі без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України.
  ОСОБА_1 вважає, що його звільнення відбулось з порушенням чинного законодавства, його права підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 28 листопада 2024 року у задоволенні названого позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали.
Представник Київського Національного університету імені Тараса Шевченка  заперечила щодо задоволення вимог апеляційної скарги.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності підстав для скасування наказу № 08-593-04 від 23 лютого                    2023 року.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Судом також зазначено, що позивачем пропущено,передбачений ч. 1                ст.233 КЗпП України строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, що також є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим.
Встановлено, що  ОСОБА_1 працював у Київському Національному університеті імені Тараса Шевченка на посаді робітника благоустрою відділу інфраструктури.
Згідно наказу № 08-593-04 від 23 лютого 2023 року позивача звільнено з роботи за прогул, відсутність на роботі без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України.
27 лютого 2023 року складено акт про ознайомлення ОСОБА_1 із наказом про звільнення та його відмову від підпису в наказі про ознайомлення та отримання його копії.
Враховуючи, що позивачем 28 лютого 2023 року оформлено лист непрацездатності, відповідачем на підставі наказу № 08-668-04 від 03 березня                2023 року внесено зміни до наказу від 23 лютого 2023 року № 08-593-04 в частині дати звільнення, а саме 04 березня 2023 року.
06 березня 2023 року складено акт про ознайомлення ОСОБА_1 із наказом № 08-668-04 від 03 березня 2023 року про звільнення та відмову від підпису в наказі про ознайомлення та отримання його копії.
Обгрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначив, що  через погане самопочуття 03 лютого2023 року був відсутнім на робочому місці.
Згідно довідки від 03 березня 2023 року Новосілківської амбулаторії загальної практики сімейної медицини КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, ОСОБА_1 був на прийомі у сімейного лікаря 03 лютого 2023 року. Діагноз : загострення хронічного гастриту. Больовий синдром. Призначено амбулаторне лікування.
  ОСОБА_1 вважає, що його звільнено з порушенням чинного законодавства, його права підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягненню середнього заробітку за час її вимушеного прогулу.
Згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженим ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.
Строк, на який працівник приймається на роботу, обов`язково має бути вказаний у наказі про прийняття на роботу, інакше буде вважатися, що працівник прийнятий на роботу за безстроковим трудовим договором. У трудовій книжці робиться запис без посилання на строковий характер трудових відносин.
За ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, у тому числі, прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
За ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
Відповідно до ст. 147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.
Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за  п.  4                ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з   того, що передбаченим цією нормою прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і  більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.
Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що  підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.
Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2023 року у справі № 727/3114/21, від 22 грудня 2023 року у справі № 756/8875/21.
Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20 грудня                 2023 року у справі № 757/45015/20-ц.
Так, обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначив, що через погане самопочуття 03 лютого 2023 року був відсутнім на робочому місці.
На підтвердження своїх вимог позивачем надано довідку від 03 березня 2023 року Новосілківської амбулаторії загальної практики сімейної медицини КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, згідно якої ОСОБА_1 був на прийомі у сімейного лікаря 03 лютого 2023 року. Діагноз : загострення хронічного гастриту. Больовий синдром. Призначено амбулаторне лікування.
В Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої МОЗ України № 455 від 13 листопада 2001 року, зокрема, передбачено: тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності (пункт 1.1.); Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6. (пункт 1.2.); листок непрацездатності видається громадянам України, іноземцям, особам без громадянства, які проживають в Україні і працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та господарювання або у фізичних осіб, у тому числі в іноземних дипломатичних представництвах та консульських установах (підпункт 1.3.1. пункту 1.3.); особам, які самостійно звернулись по консультативну допомогу, видається довідка довільної форми за підписом лікуючого лікаря, засвідченим печаткою                  лікувально-профілактичного закладу, з обов`язковим зазначенням часу проведеної консультації. (пункт 2.19.).
Так, погане самопочуття ОСОБА_1 , засвідчене довідкою від лікаря, але не оформлене лікарняним, не може свідчити про тимчасову втрату працездатності.
Відсутність на роботі за станом здоров`я в такому випадку може бути кваліфіковано як прогул з відповідними правовими наслідками.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачем належними доказами не доведено поважність причин відсутності на робочому місці 03 лютого 2023 року. 
Матеріали справи не містять підтверджень повідомлення позивачем про причини своєї відсутності на робочому місці відповідачу саме 03 лютого 2023 року. 
Звертаючись до суду, ОСОБА_1 не заперечував факт відсутності на робочому місці 03 лютого 2023 року.
Так, з моменту прийняття на роботу у позивача виник обов`язок дотримуватись вимог трудової дисципліни, правил внутрішнього трудового розпорядку, посадової інструкції та виконувати вимоги наказів відповідача.
Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає доведеним факт порушення позивачем правил внутрішнього трудового розпорядку, посадової інструкції, а також обов`язку сумлінно виконувати свої обов`язки.
Згіднодо ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
Відповідач, дотримуючись положень трудового законодавства, зажадав від ОСОБА_1 пояснень щодо причин відсутності на робочому місці.
До матеріалів справи долучено пояснення позивача про причини відсутності на робочому місці у зв'язку із поганим самопочуттям від 29 лютого 2023 року.
Згідно актів від 27 лютого 2023 року та від 06 березня 2023 року                   ОСОБА_1 ознайомився із наказом про звільнення та відмовився від підпису в наказі про ознайомлення та отримання його копії.
Розв`язуючи спір, суд першої інстанції обгрунтовано вважав правомірним застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення від 23 лютого 2023 року № 08-593-04 за допущені ним порушення трудової дисципліни.
Враховуючи, що звільнення ОСОБА_1 відбулось із дотриманням вимог законодавства, відтак, похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі не підлягають задоволенню.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 03 лютого 2023 року без поважних причин, колегія суддів відхиляє, оскільки на підтвердження зазначеного до матеріалів справи не долучено належних доказів.Довідка про звернення ОСОБА_1 до лікаря не може свідчити про тимчасову втрату працездатності позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що акт від 06 березня 2023 року про відмову від ознайомлення із наказом № 08-668-04 від 03 березня 2023 року відповідачем сфальсифіковано, колегія суддів оцінює критично, оскільки  вони в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або неправильне застосування норм процесуального права.
Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимоги та зазначив, що позивачем пропущено передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, що також є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
Колегія суддів звертає увагу на те, що положеннями ст.256 ЦК України визначено застосування позовноїдавностівиключно за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог.
Відтак, застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави можливе у разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.
Враховуючи, що судом першої інстанції зроблено правильний висновок щодо необґрунтованості та недоведеності позовних вимог та безпідставно вирішено питання про застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 листопада 2024 року слідзмінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-    
   постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 28 листопада 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.
 
Повний текст складено 25 серпня 2025 року.

 

Суддя-доповідач                                                                                            Є.В. Болотов 

 

Судді:                                                                                                             С.Г. Музичко                                                                          

 

                                                                                                                           Л.П. Сушко