ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року	Львів	Справа № 380/673/24 пров. № А/857/15104/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                               Гуляка В.В.
суддів:                                                    Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року (суддя – Желік О.М., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення – м.Львів, дата складання повного рішення – не зазначено), 
в адміністративній справі №380/673/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,  
 
                                                              встановив:
 
У січні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 1) визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової допомоги на оздоровлення у 2014, 2015, 2016, 2017 роках з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди); 2) зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, у розмірі 86160,62 грн.. 
Відповідач позовних вимог не визнав, вважаючи, що правові підстави для задоволення позову відсутні, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.05.2024 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 . Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 536,80 грн.. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що здійснений відповідачем розрахунок і виплачені позивачу при звільненні суми не були спірними на момент звільнення і протягом подальших чотирьох років позивач не здійснював жодних дій. Оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України відсутні. Зауважує скаржник, що спеціальним законодавством встановлено особливий порядок захисту прав військовослужбовців при їх виключенні зі списків військової частини, а тому вимога позивача щодо стягнення середнього грошового забезпечення не підлягає задоволенню, оскільки не відповідає способу захисту його прав прямо передбаченому законодавством - п. 242 Положення №1153/2008. Щодо застосування принципу співмірності до спірних правовідносин слід врахувати, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця;           період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт (відповідач) просить скасувати оскаржене рішення суду та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
З рішення суду першої інстанції також не погодився позивач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є протиправним та необґрунтованим, оскільки суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача відповідно до норм ст. 117 КЗпП України, становить 90241,17 грн (498,57 * 181). Водночас суд першої інстанції під час ухвалення рішення застосував, викладені у постановах Верховного Суду, які ухвалені до липня 2022 року (тобто до внесення змін в Закон №2352-ІХ від 01.07.2022 року, які набрали чинності - 19.07.2022 року) метод зменшення розміру відшкодування та провів обрахунок розміру середнього заробітку. Вважає скаржник, що зменшуючи розмір належної позивачу компенсаційної виплати, суд першої інстанції визначив розмір середнього заробітку без урахування принципу правової визначеності та без урахування актуальної практики Верховного Суду. Незрозумілим є і те, за яким принципом суд першої інстанції визначав суму середнього заробітку у розмірі саме 5000, 00 грн. Із врахуванням висновків Верховного Суду та враховуючи те, що недоплачену грошову допомогу на оздоровлення за 2014-2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, грошове забезпечення виплачене позивачу після набрання чинності Законом №2352-ІХ, а тому вважає, що сума середнього заробітку (середнього грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні, яка підлягає стягненню на користь позивача, повинна розраховуватись за формулою: 473,41 грн (середня заробітна плата за один день) х 182 календарних дні (шість місяців) та складати 86160,62 грн. Окремо вважає доцільним зауважити і те, що наведений розрахунок середнього заробітку в позовній заяві, тобто той, який охоплює лише період обмежений 6-ти місяцями після 19.07.2022 року є в будь-якому разі зменшеним. Позаяк коректний розрахунок середнього заробітку позивача повинен охоплювати дві окремі суми, які визначаються із застосуванням істотності частки спірної суми до 19.07.2022 року та без застосування принципу співмірності після 19.07.2022 року. Тобто розмір середнього заробітку, право на який по факту має позивач, є значно вищим ніж той, який визначений позивачем у позові.
За результатами апеляційного розгляду апелянт (позивач) просить скасувати оскаржене рішення суду у частині задоволення позову про стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової допомоги на оздоровлення у 2014-2017 роках з урахуванням в складі щомісячної додаткової грошової винагороди) у розмірі 5000, 00 грн та у вказаній частині ухвалити постанову, якою адміністративний позов задовольнити. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату грошової допомоги на оздоровлення у 2014-2017 роках з урахуванням в складі щомісячної додаткової грошової винагороди) у розмірі 86160,62 грн.. 
Відповідача подав відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача повністю. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційних скарг відповідача та позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог цих апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги необхідно задоволити частково. 

Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . 
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.09.2018 №212 (по стройовій частині) ОСОБА_1 , звільненого наказом Командувача Сухопутних Військ Збройних Силу України від 11.09.2018 року №401 у запас, вважати таким, що вибув з військової частини НОМЕР_1 (а.с.13).
В день звільнення Військова частина НОМЕР_1 зобов`язана була провести з позивачем повний розрахунок, проте відповідач не нарахував та не виплатив позивачу грошову допомогу на оздоровлення у 2014, 2015, 2016, 2017 роках, з врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаної виплати, щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 889, у зв`язку з чим позивач звернувся з відповідним позовом до суду.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16.06.2023 у справі №380/5905/22 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену грошову допомогу на оздоровлення у 2014, 2015, 2016, 2017 роках, з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Міністерства надзвичайних ситуацій” № 889 від 22.09.2010, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання вказаного рішення суду відповідач 21.12.2023 шляхом зарахування на картковий рахунок позивача виплатив грошове забезпечення позивачу у розмірі 16456,75 грн. (а.с.14).
Вважаючи, що відповідач протиправно несвоєчасно провів розрахунок при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційних скарг відповідача та позивача, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
У розглядуваних правовідносинах колегія суддів цілком погоджується з висновком суду першої інстанції, що при звільненні з військової служби та виключенні зі списків особового складу військової частини з позивачем як військовослужбовцем повинен був відповідачем повністю проведений розрахунок. 
Матеріалами справи підтверджується, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 26.09.2018 №212 ОСОБА_1 справи та посаду здав і вибув зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. 
На виконання рішення суду у справі №380/5905/22 відповідачем на картку/рахунок ОСОБА_1 зараховано недоплачене грошове забезпечення (недоплачену грошову допомогу на оздоровлення у 2014 – 2017 роках, з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889) в сумі 16456,75 грн лише 21.12.2023 року.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати грошового забезпечення) не врегульовано положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України. 
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України. 
Тобто, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, що не спростовано доводами апеляційної скарги відповідача.
Отже, бездіяльність відповідача щодо не проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні судом визнається протиправною. 
Спірним у цих правовідносинах є період з наступного дня після звільнення позивача (27.09.2018) по день повного розрахунку при звільненні (20.12.2023). 
Ключовим питанням у вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є поширення дії статті 117 КЗпП України до внесення до неї змін та у редакції Закону України №2352-ІХ, якою обмежено строк виплати середнього заробітку у шість місяців. 
Водночас, встановлено наявність неоднакової практики Верховного Суду з цього питання. 
У зв`язку з цим Восьмим апеляційним адміністративним судом ухвалою від 26.11.2024  було зупинено апеляційне провадження у цій справі до набрання законної сили судовим рішенням Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у справі №440/6856/22. 
Станом на час розгляду справи Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду 06 грудня 2024 року ухвалив постанову у справі №440/6856/22, у якій виснував такі правові позиції. 
За змістом статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції до 18.07.2022, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон №2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, статтю 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті». 
Суд зробив такі висновки, що з моменту набрання чинності Законом №2352-IX - 19.07.2022, положення статті 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону №3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію статті 117 КЗпП України. Так, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень статті 117 КЗпП України в редакції Закону №3248-IV, тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України, в редакції Закону №2352-IX. 
Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 117 КЗпП України, у редакції Закону №3248-IV, та були припинені на момент чинності дії статті 117 КЗпП України, в редакції Закону №2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 117 КЗпП України (у попередній редакції №3248-IV); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України (у новій редакції Закону №2352-IX). 
За таких обставин застосуванню до спірних правовідносин належать приписи статті 117 КЗпП України у редакції на момент їхнього виникнення, тобто до набрання чинності Законом №2352-ІХ. 
Однак період стягнення середнього заробітку з 19.07.2022 до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. 
Отож, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 27.09.2018 до 20.12.2023, а тому такий умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом №2352-ІХ (19.07.2022) і після цього. 
Суд зауважує, що у межах цієї справи належить враховувати норми статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022 із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до 19.07.2022, із застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові. Належить також враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України щодо періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові. 
Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати колегія суддів враховує наступне. 
Згідно зі ст.27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. 
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати №100 від 08.02.1995 року (далі постанова №100). 
Відповідно до п.2 цієї постанови, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. 
Згідно п.5 цього ж Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. 
Пунктом 8 цього ж Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. 
Відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях. 
Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до довідки про розмір нарахованого грошового забезпечення ОСОБА_1 за два повні календарні місяці перед звільненням з військової служби отримав такі суми грошового забезпечення:  за липень 2018 року – 13935,30 грн; серпень 2018 року – 15416,55 грн. Разом 29351,85 грн (а.с.15).
Отже, для обчислення середнього заробітку позивача необхідно застосовувати показник 473,42 грн. в день (29351,85 грн. (заробіток за два останніх місяці) / 62 календарний день). 
Затримка відповідачем розрахунку позивачу з 27.09.2018 по 18.07.2022 склала 1391 день.
Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача за період з 27.09.2018 до 18.07.2022 включно відповідно до норм ст.117 КЗпП України в редакції, яка діяла до 19.07.2022, становить 658527,22 грн (473,42 *1391), що значно перевищує розмір невчасно виплачених сум позивача (недоплачену грошову допомогу на оздоровлення у 2014 – 2017 роках, з врахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889) в сумі 16456,75 грн).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, з урахуванням середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
З урахуванням встановленого колегія суддів вважає за необхідне застосування до даного періоду спірних правовідносин принцип справедливості та співмірності, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника. 
Зокрема, істотність частки суми індексації грошового забезпечення позивача в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 16456,75 грн / 658527,22 грн. середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 27.09.2018 до 18.07.2022 (включно) = 0,025. 
Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 0,025 становить 16463,18 грн: 473,42 грн (середньоденне грошове забезпечення) х 0,025 х  1391 (кількість днів затримки розрахунку при звільненні за період з 27.09.2018 до 18.07.2022). 
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні за період з 27.09.2018 по 18.07.2022, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. 
Суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, на яку має право позивач за період з 19.07.2022 по 20.12.2023 слід розрахувати наступним чином. 
Враховуючи внесені у ст.117 КЗпП України зміни (в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022), згідно з якими відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 19.07.2022 тривалістю 184 календарних днів. 
Таким чином, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача, починаючи з 19.07.2022, має бути перерахований та виплачений позивачу в сумі 87109,28 грн (середньоденне грошове забезпечення – 473,42 грн х 184 календарні дні). 
Отже, загальна сума середнього грошового забезпечення, на яку має право позивач відповідно до статті 117 КЗпП України в редакціях до набрання чинності 19 липня 2022 року Законом № 2352-ІХ і після цього, становить 103572,46 грн (16463,18 грн + 87109,28 грн). 
З урахуванням наведеного правового регулювання спірних правовідносин та встановлених фактичних обставин справи суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за період затримки розрахунку при звільненні в сумі 5000,00 грн.. 
У свої вимогах позивач просив суд зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні, виходячи з середньоденного заробітку (грошового забезпечення), нарахованого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, у розмірі 86160,62 грн.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 140/2006/19, статтею 117 Кодексу законів про працю України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору.
Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд і в постановах від 31 березня 2021 року у справі № 120/2617/20-а, від 20 травня 2021 року у справі № 380/3007/20 та від 29 жовтня 2021 року у справі № 380/5499/20.
Таким чином, у справі, яка розглядається суд, встановивши право позивача на виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язаний визначити суму такого відшкодування, а не зобов`язувати відповідача провести її нарахування та виплату.
Належним же та ефективним способом відновлення порушеного права позивача, з врахуванням того, що позивач у позовних вимогах просив зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 86160,62 грн, колегія суддів в силу приписів частини 2 статті 9 КАС України “принцип диспозитивності” вважає за необхідне прийняти рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за період затримки розрахунку при звільненні  саме у такій сумі, як просив позивач.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. 
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню. У свою чергу, апеляційна скарга позивача також підлягає частковому задоволенню, з врахування тих позовних вимог, які були заявлені в суді першої інстанції. 
При цьому, слід зазначити, що відповідно до ч.5 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції. 
Одночасно, відповідно до вимог статей 139, 322 ч.4 КАС України, підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги шляхом стягнення таких витрат в користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Відповідно до статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно із статтею  7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу станом на 01 січня 2023 року становить 2684,00 грн.  
Так, зі змісту позовної заяви видно, що позивач заявив вимоги майнового характеру, спірна сума якої становить 86160,62 грн.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою – підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.  
Розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду, відповідно до частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. 
Відтак, розмір судового збору який підлягав сплаті при поданні позовної заяви становив   грн (86160,62 * 1% = 861,6062, що є меншим від 1073,60 (2684*0,4)).  
Перевіривши матеріали апеляційної скарги позивача суд встановив, що її подано в електронній формі через підсистему «Електронний суд», а тому при обрахунку суми судового збору застосовується коефіцієнт 0,8.
Отже, розмір судового збору за подання апеляційної скарги становив 1288,32 грн ((1 073, 60 * 150%/100) * 0,8%).
Розмір відповідних судових витрат позивача в суді першої та апеляційної інстанцій підтверджується наявними в матеріалах адміністративної справи платіжними інструкціями. 
Із врахуванням того, що позовні вимоги підлягають задоволено частково, в користь позивача слід стягнути із відповідача законодавчо визначений мінімальний розмір сплаченого судового збору за подання адміністративного позову в сумі 1073,60 грн. та за подання апеляційної скарги в сумі 1288,32 грн.. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд –

                                                           постановив: 

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задоволити частково. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 травня 2024 року в адміністративній справі №380/673/24 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії – скасувати та ухвалити нову постанову. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 – задоволити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення повного розрахунку при звільненні з ОСОБА_1 . 
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за період затримки розрахунку при звільненні (невиплату грошової допомоги на оздоровлення у 2014-2017 роках з урахуванням в складі щомісячної додаткової грошової винагороди) в сумі 86160,62  (вісімдесят шість тисяч сто шістдесят) грн. 62 коп.. 
У задоволенні решта позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) судові витрати у виді судового збору в сумі 1073 (одну тисячу сімдесят три) грн 60 коп. сплаченого за подання позову та судового збору в сумі 1288 (одну тисячу двісті вісімдесят вісім) грн 32 коп. сплаченого за подання апеляційної скарги. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль