П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/18388/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Окис Тетяна Олександрівна 
Суддя-доповідач -  Залімський І. Г.   
21 липня 2025 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Залімського І. Г. 
суддів:  Мацького Є.М.  Сушка О.О. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України про визнання протиправним та скасування наказу від 31 серпня 2024 року №17-Ф щодо відмови у призначенні виплати йому у зв`язку з встановленням з 06 квітня 2021 року інвалідності ІІ групи одноразової грошової допомоги у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня календарного року та зобов`язання призначити і виплатити таку допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня календарного року, в якому буде проводитись виплата, з урахуванням раніше виплачених сум.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 11.02.2025 позов задоволено частково, ухвалено:
Визнання протиправним та скасувати наказ Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України «Про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 » від 31 серпня 2024 року №17-Ф.
Зобов`язати Адміністрацію Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановлення з 06 квітня 2021 року II групи інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане із захистом Батьківщини, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року, з урахуванням отриманих виплат.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати таке рішення, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що пунктами 4 та 5 частини 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено підстави для призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців та в жодній з підстав не передбачено виплату одноразової грошової допомоги у випадку, якщо інвалідність настала внаслідок захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини. Наголошує, що формулювання «захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини» не означає, що інвалідність настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби. При цьому довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 13 квітня 2021 року серії 12 ААВ №428321 не містить відомостей про те, що інвалідність позивача настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби. Отже, оскільки ОСОБА_1 не було надано документів, які б свідчили про те, що його інвалідність настала внаслідок захворювання, яке пов`язане з виконанням ним обов`язків військової служби, тому в Адміністрації відсутні законні підстави для призначення виплати одноразової грошової допомоги позивачу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму. Зауважує, що відповідно до Інструкції про грошове забезпечення та компенсаційні виплати військовослужбовцям Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженої наказом Адміністрації Держспецзв`язку від 13 березня 2018 року № 151, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2018 року за № 404/31856151, виплату одноразової грошової допомоги здійснює фінансовий підрозділ Держспецзв`язку, в якому військовослужбовець проходить (проходив) військову службу, шляхом її перерахування на рахунок в установі банку, зазначений особою, що звернулася за виплатою, або через касу підрозділу Держспецзв`язку. Також, згідно з нормами Порядку №975 розмір одноразової грошової винагороди розраховується станом на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність. Наведене, на переконання відповідача, свідчить про відсутність підстав для покладення саме на нього обов`язку по виплаті одноразової грошової допомоги та проводити її розрахунок виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб саме станом на 01 січня календарного року, в якому буде проводитись така виплата.
Позивач не подав відзиву або письмових пояснень на апеляційну скаргу.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07.05.2025, з урахуванням п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу у НОМЕР_1 ТВУЗ Держспецзв`язку та під час проходження такої отримав захворювання, які відповідно до витягу з протоколу засідання 11 Регіональної військово – лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 24 березня 2020 року №131, пов`язані із захистом Батьківщини та проходженням служби.
20 травня 2020 року під час первинного огляду органами МСЕК ОСОБА_1 з 24 березня 2020 року встановлено III групу інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане із захистом Батьківщини, у зв`язку із чим, позивачу призначено та виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 147140,00 грн, що складало 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року.
13 квітня 2021 року під час повторного огляду органами МСЕК ОСОБА_1 з 06 квітня 2021 року встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане із захистом Батьківщини.
З метою отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановлення вищої групи інвалідності, позивач 22 квітня 2021 року звернувся до НОМЕР_1 ТВУЗ Держспецзв`язку із заявою щодо призначення і виплати йому одноразової грошової допомоги, як особі з інвалідністю ІІ групи.
За результатами розгляду питання про призначення позивачу одноразової грошової допомоги, як особі з інвалідністю ІІ групи, головою Адміністрації Держспецзв`язку прийнято наказ №32-ф від 24 травня 2021 року, яким призначено виплату такої допомоги у розмірі 90-кратному прожитковому мінімумі, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року, з урахуванням раніше виплаченої суми. Доплата одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності здійснена у розмірі 42040,00 грн.
Не погодившись із розміром проведеної виплати ОСОБА_1 звернувся із відповідним позовом до суду, за результатами розгляду якого рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16.01.2024, яке залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.05.2024 у справі №240/23084/23, позов задоволено, визнано протиправними дії 10 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації щодо відмови сформувати та направити до Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку висновок щодо виплати ОСОБА_1 у зв`язку із встановленням з 06 квітня 2021 року ІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, що пов`язане із захистом Батьківщини, одноразової грошової допомоги у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб та зобов`язано 10 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації сформувати та направити до Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації висновок щодо виплати йому у зв`язку із встановлення з 06 квітня 2021 року II групи інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане із захистом Батьківщини, одноразової грошової допомоги у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року, з урахуванням отриманих виплат.
Листом від 09 серпня 2024 року 10 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації на виконання зазначених судових рішень надіслало на адресу відповідача заяву ОСОБА_1 від 01 серпня 2024 року про здійснення виплати одноразової грошової допомоги згідно підпункту 5 пункту 4 та абзацу 3 підпункту 1 пункту 17 Порядку №975 з додатками, довідку від 05 серпня 2024 року №178 та висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності ОСОБА_1 .
Наказом Адміністрації від 31 серпня 2024 року №17-ф «Про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 » позивачу відмовлено у призначенні виплати у розмірі, визначеному абзацом 3 підпункту 1 пункту 17 Порядку №975.
Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся до суду.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що захворювання позивача пов`язане з виконанням нею обов`язків військової служби, а відтак позивач має право права на отримання одноразової грошової допомоги на підставі підпункту 1 пункту 17 Порядку №975.
При цьому, для належного захисту прав позивача необхідно зобов`язати Адміністрацію Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України прийняти рішення про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановлення з 06 квітня 2021 року II групи інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане із захистом Батьківщини, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року, з урахуванням отриманих виплат.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.
Частиною 1 статті 18 Закону України «Про Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України» від 23 лютого 2006 року №3475-ІV, встановлено, що соціальний та правовий захист військовослужбовців Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та членів їхніх сімей здійснюється відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та інших законів.
Згідно із статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ (Закон №2011-ХІІ) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі – одноразова грошова допомога) це гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно із частиною 3 статті 24 Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ, військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби:
1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Згідно із пунктом 9 статті 16-3 Закону України №2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст), визначає Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою  Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 (Порядок № 975).
Пунктом 2 Порядку № 975 встановлено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Підпунктом 1 пункту 17 Порядку №975 передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі, зокрема, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, – у разі встановлення інвалідності II групи.
Отже, для призначення і виплати військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби) одноразової грошової допомоги необхідна наявність однієї із наступних умов: настання інвалідності внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, або ж настання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, або ж встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби, або ж встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.
Згідно з пунктом 8 статті 163 Закону №2011-ХІІ, якщо особа одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими нормативно-правовими актами, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за її вибором.
Як доречно зауважив суд першої інстанції, під час розгляду справи №240/23084/23 судами установлено, що позивач у період з 23 грудня 2015 року по 23 січня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, зокрема м.Артемівськ Донецької області, м.Часів Яр Артемівського району Донецької області.
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серія 12 ААВ № 428321 позивачу з 06 квітня 2021 року встановлено ІІ групу інвалідності та зазначено причиною інвалідності – захворювання, так, пов`язане із захистом Батьківщини, тобто пов`язане із виконанням військового обов`язку.
Формулювання для постанов військово-лікарських комісій про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв визначені главою 21 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року №402, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за №1109/15800 у редакції на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності (далі – Положення №402).
Згідно із підпунктом «ґ» пункту 21.5 Положення про ВЛК постанови ВЛК приймаються в формулюванні «захворювання, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини», якщо воно виникло в період служби у військових частинах та установах, що входять до складу діючої армії, або коли захворювання, яке виникло до цього, у період служби у військових частинах і установах, які входять до складу діючої армії, досягло такого розвитку, що обмежує придатність або призводить до непридатності (у тому числі й тимчасової) до військової служби. Постанова в такому формулюванні приймається щодо військовослужбовців, які брали участь у бойових діях, зазначених у підпункті «а» цього пункту.
Підпунктом «а» пункту 21.5 Положення №402 передбачено, що постанови ВЛК приймаються в формулюванні «поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини» – якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане під час захисту Батьківщини або виконання обов`язків військової служби під час служби у складі діючої армії і флоту у роки Громадянської війни, Великої Вітчизняної війни та війни з Японією (Другої світової війни), участі у бойових діях з розмінування боєприпасів часів Великої Вітчизняної війни (Другої світової війни), при безпосередній охороні державного кордону чи суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні у складі прикордонного наряду, екіпажу корабля (катера), екіпажу літака (вертольота) або під час проведення оперативно-розшукових заходів, або здійснення самостійно чи в складі підрозділу відбиття збройного нападу чи вторгнення на територію України військових груп і злочинних угруповань, а також під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.
У постанові від 15 листопада 2019 року у справі №761/31180/16-а Верховний Суд дійшов висновку, що оскільки поняття «захист Батьківщини» є синонімом «захисту Вітчизни», включає в себе захист незалежності та територіальної цілісності України, то позивач, як інвалід ІІ групи, інвалідність якого настала внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини під час безпосередньої участі в антитерористичній операції має право на одноразову правову допомогу, яка повинна бути призначена та виплачена на підставі підпункту 1 пункту 6 Порядку.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії» (заява №28342/95), «Стіл та інші проти Сполученого Королівства»).
У пункті 25 рішення від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02) Європейський суд з прав людини нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права.
Поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11).
Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.
У пунктах 50, 51 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic, № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).
Аналізуючи поняття «якість закону», Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» № 2440/07 зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні – для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.
Згідно із сталою практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість – у разі необхідності за належної правової допомоги – передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява № 77703/01, пункт 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), № 18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1) 6538/74 пункти 48-49); «Мелоун протии Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), № 8691/79, пункт 66); «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), заява № 12963/87, пункт 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, пункт 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), № 42921/09, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункт 56).
Зважаючи на викладене та встановлені обставини, зокрема те, що позивач є учасником бойових дій, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, у забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що захворювання позивача пов`язане з виконанням нею обов`язків військової служби, а відтак наявність у нього права на отримання одноразової грошової допомоги на підставі підпункту 1 пункту 17 Порядку №975.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі № 440/1661/19.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції необхідність про визнання протиправним та скасування наказу Адміністрації від 31 серпня 2024 року №17-ф «Про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ».
Згідно з пунктом 21 Порядку №975 військовослужбовець, військовозобов`язаний, резервіст або особа, звільнена з військової служби, яким виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення інвалідності, подають уповноваженому органу у паперовій або електронній формі засобами електронної пошти з дотриманням законодавства у сферах електронної ідентифікації та електронних довірчих послуг такі документи:
заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності;
завірену копію довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності.
До заяви додаються копії:
постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання;
документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження;
документа (відповідних сторінок за наявності), що посвідчує особу (паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, та засвідчений в установленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту), якій призначається та виплачується одноразова грошова допомога, з даними про прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) особи, до яких внесено відомості про реєстрацію місця проживання, або довідку про реєстрацію місця проживання (у разі коли відомості про реєстрацію місця проживання до таких документів не внесені), копія військового квитка рядового, сержантського і старшинського складу (для військовослужбовців із числа іноземців та осіб без громадянства);
реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім іноземців та осіб без громадянства) (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідному контролюючому органу та має відмітку в паспорті громадянина України, – копію сторінки паспорта з такою відміткою).
У разі наявності рішення суду, яке набрало законної сили, з питань призначення та виплати одноразової грошової допомоги, військовослужбовець, військовозобов`язаний, резервіст або особа, звільнена з військової служби, якому (якій) виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності, подають уповноваженому органові документи, копії документів, зазначених в абзацах 2 – 8 цього пункту, та копію відповідного рішення суду, засвідченого у встановленому порядку.
Відповідно до пункту 22 Порядку №975 саме призначення одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, призваним на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюються Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, розвідувальним органом Міноборони, Службою зовнішньої розвідки та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів – військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві – резервістами (далі – розпорядник бюджетних коштів).
Положеннями пункту 23 Порядку №975 передбачено, що керівник уповноваженого органу після визначення переліку осіб, зазначених у пунктах 8 і 9 цього Порядку, які мають право на одержання одноразової грошової допомоги (зокрема з урахуванням особистого розпорядження), подає у 15-денний строк з дня реєстрації документів, передбачених пунктами 20 і 21 цього Порядку, розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого обов`язково додаються документи, зазначені в пунктах 20 і 21 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів у місячний строк після надходження від уповноваженого органу висновку щодо виплати одноразової грошової допомоги та документів, зазначених у пунктах 20 і 21 цього Порядку, приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні, або про повернення зазначених документів на доопрацювання (у разі, коли документи подано не в повному обсязі, потребують підтвердження обставин, зазначених у документах, чи подано не за належністю) і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, а в разі відмови чи повернення документів на доопрацювання – для письмового повідомлення заявнику з обґрунтуванням мотивів відмови чи повернення документів на доопрацювання.
Пунктом 24 Порядку №975 закріплено, що одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом перерахування коштів уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначеній одержувачем виплати.
Таким чином, відповідач приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги, а виплату такої проводить сама уповноважений орган.
Згідно наведених положень Порядку №975, одноразова грошова допомога визначається у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність.
Таке законодавче врегулювання обумовлено самим поняттям «одноразова грошова допомога», яка є одноразовою, а не багаторазовою і її виплата розпочинається від моменту первинної втрати працездатності/встановлення інвалідності, а далі відбувається доплата допомоги, у разі встановлення вищої групи інвалідності або зміни її причинного зв`язку, але виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день первинного встановлення інвалідності.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2024 року у справі №560/419/24.
Доводи відповідача про втручання до його дискреційних повноважень правильно відхилені судом першої інстанції.
Так,  дискреційні повноваження – це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.
Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» №30985/96).
Водночас, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Відтак, належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача саме прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановлення з 06 квітня 2021 року II групи інвалідності внаслідок захворювання, що пов`язане із захистом Батьківщини у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року, з урахуванням отриманих виплат.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.  
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Залімський І. Г.	
 	 	 	 	
Судді	 	    	Мацький Є.М.    Сушко О.О.