Єдиний унікальний номер № 752/1549/25
Апеляційне провадження №33/824/2587/2025

 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
22 травня 2025 року суддя Київського апеляційного суду Журба С.О., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року, прийняту відносно
ОСОБА_1 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
за ч.1 ст.130 КУпАП, 
 
В С Т А Н О В И В :
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №191390 08.12.2024 року о 04 год. 30 хв. у м. Києві на вул. Івана Сірка 15, власник ТЗ транспортного засобу «Skoda», реєстраційний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_1 передав право керування автомобілем «Skoda» водієві ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння (результат тесту 1.41 проміле), тобто вчинив дії, якими порушив вимоги п. 2.9 г) ПДР України, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень 00 копійок.
Не погоджуючись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року і закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Переглянувши справу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
У судове засідання, призначене на 22.05.2025 року, учасники не з`явились.
22 травня 2025 року до суду від захисника особи, яка притягується до адміністративної відповідальності - адвоката Руденка С.С. надійшло клопотання про перенесення судового засідання на іншу дату у зв`язку з участю захисника в іншому судовому засіданні по розгляду запобіжного заходу в Києво-Святошинському районному суді м. Києва, що унеможливлює участь у судовому засіданні 22.05.2025 року. Суд, розглянувши вказане клопотання, дійшов висновку про відмову в його задоволенні, оскільки захисником не надано до суду належних доказів на підтвердження вищевказаної інформації.
Переважна більшість доводів апеляційної скарги фактично повторюють позицію позивача, заявлену в суді першої інстанції. Така позиція була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана відповідна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й апеляційний суд. 
Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91). 
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується й суд апеляційної інстанції.
Окремо апеляційний суд відхиляє доводи про неналежність відеозапису з нагрудних камер поліцейських, оскільки, як встановлено в ході розгляду, наявний у матеріалах справи відеоматеріал фіксує події з початку спілкування поліцейського з  водієм  та пасажиром до кінця відповідно до вимог Інструкції № 1026 від 18 грудня 2018 року. Будь-яких ознак монтування чи іншого втручання в запис нагрудних камер поліцейських не виявлено, зафіксовані події відображені у чіткій хронологічній послідовності і сумнівів у своїй автентичності не викликають.
Твердження апелянта про те, що протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний беззаперечним доказом вини ОСОБА_1 , оскільки зазначена в ньому інформація не підтверджена іншими засобами доказування, суд не приймає.
Як убачається з матеріалів справи, вина ОСОБА_1 у вчиненні у вчиненні адміністративного правопорушення підтверджується рядом доказів, досліджених судом першої інстанції, ключовим з яких є результат тесту «Драгер», який підтверджує стан сп`яніння ОСОБА_2 , а також відеозапис з нагрудної камери поліцейського, на якому відображено як ОСОБА_2 знаходиться за кермом автомобіля, а ОСОБА_1 - на пасажирському сидінні та передає поліцейському свідоцтво про реєстрацію ТЗ 
Вказані докази підтверджують факт передачі права керування ТЗ. 
З вказаною позицією суду першої інстанції погоджується й апеляційний суд.
Вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, була підтверджена на підставі сукупності належних та допустимих доказів, що й було належним чином встановлено судом.
Апеляційним судом встановлена невідповідність дійсності тих обставин, якими апелянт обґрунтовує свою апеляційну скаргу. Порушень судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни постанови суду під час апеляційного перегляду справи  апеляційний суд не вбачає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року, прийняту відносно ОСОБА_1 , залишити без змін.
Постанова апеляційного суду є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                                        С.О. Журба