ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року	Львів	Справа № 140/14196/24 пров. № А/857/9744/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Запотічний І.І., 
суддя                                                     Шинкар Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року (головуючий суддя Лозовський О.А., м.Луцьк ) у справі №140/14196/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до   ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:
06.12.2024 позивач ( ОСОБА_1 ) звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (відповідач), в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення №3830 про відмову в перетинанні державного кордону України від 18.11.2024, прийнятого начальником відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » капітаном ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ); зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 не чинити перешкод ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ( ОСОБА_3 , паспорт громадянина України для виїзду закордон номер № НОМЕР_1 ) в перетині державного кордону України за наявності паспорту громадянина України для виїзду за кордон та документів, що підтверджують виключення його з військового обліку, крім випадків передбачених  статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».
Позов обґрунтовує тим, що 02.02.2023 ОСОБА_1 був виключений з військового обліку на підставі пункту 6 частини 6   статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  як раніше засуджений до позбавлення волі за скоєння тяжкого злочину, згідно вироку Кузнецовського міського суду Рівненської області від 16.05.2022 у справі №565/479/22 (провадження №1-кп/565/68/22) та згідно пункту 13 тимчасового посвідчення військовозобов`язаного від 09.10.2023 №4642/23 ОСОБА_1 не є військовозобов`язаним.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_2 ) від 18.11.2024 №3830 про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що станом на час виникнення спірних правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежується законодавчо. Позивач є громадянином України чоловічої статі, який підпадає під вікову категорію від 18 до 60 років. Під час здійснення прикордонного контролю позивачем було пред`явлено наступні документи: паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії № НОМЕР_1 , тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_3 з відміткою про виключення з військового обліку на підставі пункту 6 частини 6  статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». При цьому, прикордонним нарядом «Перевірка документів» було направлено даного громадянина для проведення співбесіди старшим прикордонних нарядів в пункті пропуску та фільтраційно-перевірочних заходів офіцером прикордонного оперативно-розшукового відділу. В ході проведення вивчення пред`явлених документів встановлено, що ОСОБА_1 є виключеним з військового обліку на підставі пункту 6 частини 6 статті 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу, як особа, яка була раніше засуджена до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Надані позивачем при перетині державного кордону документи не давали підстав, для прийняття правового рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України зазначеним вище громадянином, уповноваженими посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України.  Також, апелянт зазначає, що Правила перетинання Державного кордону громадянами України, затверджені  постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57  (Правила №57) містять вичерпний перелік осіб, які мають право на перетин державного кордону під час дії правового режиму воєнного стану, за умови надання на прикордонний контроль підтверджуючих документів. Вважає, що факт зняття з військового обліку на підставі п. 6 п. 6  ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»  не є підставою (у передбачених законом випадках) для виїзду за кордон осіб чоловічої статі віком від 18 до 60 років у період дії на території України воєнного стану. Військовий квиток з відміткою про зняття з обліку як документ засвідчує виключно питання військового обліку особи і сам по собі він не є достатнім підтверджуючим документом для перетину державного кордону позивачем в умовах воєнного стану. З урахуванням викладеного просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині відмови в задоволенні позову, відтак, у відповідності до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуване рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У відповідності до частини першої  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  (КАС) суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення  з огляду на наступні підстави.
Судом встановлені наступні обставини.
ОСОБА_1 є громадянином України, який відповідно до відомостей тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_3 від 09.10.2023 з 02.02.2023 знятий з військового обліку на підставі п. 6 ч. 6  ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»  та є невійськовозобов`язаним.
18.11.2024, з метою перетину державного кордону України на виїзду з України, позивач прибув до пункту пропуску через державний кордон України «Амбуків».
Однак, рішенням начальника відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 », відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » капітаном ОСОБА_4 від 18.11.2024 №3830 ОСОБА_1 відмовлено в перетинанні державного кордону України з тієї причини, що він тимчасово обмежений у праві виїзду з України на підставі  Закону України від 12.05.2015 №389-VІІІ «Про правовий режим воєнного стану»  (Закон №389-VІІІ),  Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану України від 24 лютого 2022 року», а також Правил №57 (зі змінами) у зв`язку з відсутністю підстав на право перетинання державного кордону, так як останній не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон.
Позивач, вважаючи відмову відповідача протиправною, звернувся в суд першої інстанції з позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.
Згідно із положеннями частини 2  статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначає  Закону України від 05.11.2009 №1710-VI «Про прикордонний контроль»  (Закон №1710-VI).
Прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів (частина перша  статті 2 Закону №1710-VI).
Згідно з абзацом першим частини першої  статті 3 Закону №1710-VI  під час прикордонного контролю посадові та службові особи Державної прикордонної служби України здійснюють свої повноваження в межах, передбачених  Конституцією України, цим Законом,  Законом України «Про Державну прикордонну службу України», іншими актами законодавства України, а також міжнародними договорами України.
Відповідно до приписів частини першої  статті 14 Закону №1710-VI  громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України  «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови.
Форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, затверджена  наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05.06.2023 №457.
Так, пунктом 1 цього рішення зазначаються, з-поміж іншого, підстави для тимчасового обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон.
Обґрунтовуючи відмову в перетинанні державного кордону, відповідач у спірному рішенні від 18.11.2024 №3830 посилається на  Закон №389-VІІІ,  Указ Президента України №64/2022, а також Правила №57.
Стаття 1 Закону №389-VІІІ  визначає, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Частиною другою  статті 2 Закону №389-VІІІ  визначено, що правовою основою введення воєнного стану є  Конституція України, цей Закон та Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
Відповідно до статті   33 Конституції України  кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно з статтею 33 Конституції України  конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених  Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Основного Закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»  (затвердженим  Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ) в Україні було введено воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб (пункт 1).
Відповідно до пункту 3 цього  Указу  у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями  30-34,  38,  39,  41-44,  53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою  статті 8 Закону №389-VІІІ.
Воєнний стан неодноразово продовжувався та діє до цього часу.
Пункт 6 частини першої  статті 8 Закону №389-VІІІ  передбачає, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, зокрема, встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Аналіз вище наведених правових норм дає підстави колегії суддів для висновку, що право особи на вільний перетин державного кордону України, тобто вільне залишення території України, може бути обмежено в умовах воєнного стану.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 затверджено Правила №57, які визначають порядок та умови перетинання громадянами України державного кордону.
Апелянт, покликаючись на Правила №57 (зі змінами), вказав на ненадання позивачем для паспортного контролю документів, що підтверджують підставу для виїзду за кордон.
Пунктом 2 Правил №57 установлено, що перетинання громадянами України (громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено  законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини (чинний протягом строку, на який він виданий); 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу. У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи.
Однак, пунктами 2-1  2-19 Правил №57 визначено коло осіб, які мають право перетинати державний кордон у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану, умови та перелік підтвердних документів для перетинання громадянами України державного кордону.
Не оспорюється та обставина, що позивач під час здійснення прикордонного контролю пред`явив паспорт громадянина України для виїзду за кордон та тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_3 з відміткою про виключення з військового обліку на підставі п. 6 ч. 6  ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
У той же час, оскаржуване рішення не визначає, які документи позивач повинен був надати і не надав на паспортний контроль для дотримання умови, за якої можливим є реалізація права виїзду за кордон. Рішення відповідача не містить правової оцінки поданим позивачем документам на підтвердження підстави для виїзду за кордон, як того вимагає частина перша  статті 14 Закону №1710-VI.
З огляду на зазначене, колегія суддів зауважує, що рішення про відмову в перетинанні державного кордону України є актом індивідуальної дії, головною ознакою якого є його конкретність (гранична чіткість), а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктом адміністративного права, який видає такий акт; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата, конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами; чітка відповідність такого акта нормам чинного законодавства.
Водночас, загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Існує стало сформована позиція Верховного Суду, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, не наведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18.09.2019 у справі №826/6528/18, від 10.04.2020 у справі №819/330/18, від 10.01.2020 у справі №2040/6763/18).
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що одним із критеріїв оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень, згідно з положеннями частини другої  статті 2 КАС України, є прийняття ними рішень обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Про обов`язок уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України приймати обґрунтоване рішення про відмову у перетинанні державного кордону вказано і в частині першій  статті 14 Закону України №1710-VI.
Колегія суддів зазначає, що  в оскаржуваному рішенні про відмову позивачу в перетинанні державного кордону відповідач лише узагальнено покликався на закон України про правовий режим воєнного стану, указ Президента України про введення воєнного стану в Україні та  закон, яким затверджено зазначений указ, Правила №57, проте не зазначив конкретну норму законодавства, на підставі якої позивачу було обмежено виїзд з України.
У конкретному випадку відсутність в оскаржуваному рішенні також посилань на перелік документів, які позивач не подав для перетину кордону, безумовно свідчить про його необґрунтованість, що, окрім цього, поставило позивача у невизначене становище, та позбавило його можливості подати необхідні, на думку державного органу, документи для перетину державного кордону України.
Варто зауважити, що використане відповідачем формулювання «відсутність підстав на право перетинання державного кордону» спотворює суть цього права, оскільки приписи  статті 14 Закону №1710-VI  відмову у пропуску через державний кордон при виїзді з України пов`язують з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження громадянина України у праві виїзду за кордон, а не з необхідністю набуття такого права перед виїздом.
Тотожні правові висновки у подібних правовідносинах викладені Верховним Судом у постанові від 12.11.2024 у справі №380/11916/22.
Колегія суддів наголошує, що Державна прикордонна служба та її посадові особи здійснюють свою діяльність як суб`єкти владних повноважень, а отже їх діяльність має характеризуватись певною послідовністю та передбачуваністю, що зокрема слідує з принципу належного урядування. Тобто, при виконанні своїх функціональних обов`язків посадовим особам Державної прикордонної служби належить уникати прийняття формалізованих рішень, що було допущено у спірних правовідносинах.
Відтак, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, апеляційний суд зазначає, що рішення відповідача від 18.11.2024 №3830, яке всупереч затвердженій формі не містить чітких та обґрунтованих підстав відмови в перетині державного кордону України громадянину України, не відповідає критеріям правомірності рішень суб`єктів владних повноважень, викладеним у частині другій  статті 2 КАС України, тому, як вірно зазначив суд першої інстанції, є протиправним та підлягає скасуванню.
Проаналізувавши зазначені вище нормативно-правові акти,  колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку в частині визнання протиправним рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_2 ) № 3830 від 18.11.2024 №3830 про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України.    
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Згідно з  ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 308,  311,  315,  316,  321,  322,  325,  328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2025 року у справі  № 140/14196/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	Т. І. Шинкар