ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року 
м. Київ

справа № 420/31279/24
адміністративне провадження № К/990/4840/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Єресько Л.О., 
розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 420/31279/24
за позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , до Міністерства внутрішніх справ України, Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України в особі Управління стратегічних розслідувань в Дніпропетровській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, старшого оперуповноваженого 6-го відділу (протидії корупції) Управління стратегічних розслідувань в Дніпропетровській області Полоз Альони Михайлівни, старшого оперуповноваженого 6-го відділу (протидії корупції) Управління стратегічних розслідувань в Дніпропетровській області Сисоєва Артема Юрійовича про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року (суддя Пекний А.С.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2025 року (суддя-доповідач - Турецька І.О., судді: Градовський Ю.М., Шеметенко Л.П.),
УСТАНОВИВ: 
І. Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) до адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС), Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (далі - ДСР НПУ) в особі Управління стратегічних розслідувань в Дніпропетровській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (далі - УСР в Дніпропетровській області), старшого оперуповноваженого 6-го відділу (протидії корупції) УСР в Дніпропетровській області Полоз Альони Михайлівни (далі - Полоз А.М.), старшого оперуповноваженого 6-го відділу (протидії корупції) УСР в Дніпропетровській області Сисоєва Артема Юрійовича (далі - Сисоєв А.Ю. ), у якому просила:
- визнати протиправними дії ДСР НПУ, вчинені відносно ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 , оперуповноваженою особою старшим лейтенантом ДСР НПУ Полоз А.М. (спеціальний жетон №0151860, посвідчення серії ДНП №037254) та оперуповноваженим 6-го відділу (протидії корупції) УСР в Дніпропетровській області Сисоєвим А.Ю. , які полягали у тому, що після 17:00 год 21 та 22 грудня 2023 року за місцем реєстрації гр. ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , здійснили без законних підстав несанкціоноване зовнішнє візуальне спостереження за її подвір`ям та домоволодінням та здійснили превентивний захід у вигляді опитування 21 грудня 2023 року об 12:00 год неповнолітньої ОСОБА_2 без присутності батьків (одного з них), іншого законного представника або педагога та зобов`язати названих суб`єктів владних повноважень утриматись від вчинення таких дій;
- визнати протиправними дії ДСР НПУ в особі УСР в Дніпропетровській області, яке безпідставно встановило у висновку дисциплінарної комісії б/н від 12 січня 2024 року: 1) службове розслідування закінчити; 2) зазначити, що факти, викладені у скаргах громадянки ОСОБА_1 від 27 грудня 2023 року №С-251 та від 04 січня 2024 року №С-4 щодо можливих неправомірних дій працівників УСР в Дніпропетровській області ДСР НП України 21-22 грудня 2023 року в м. Одеса та в с. Крижанівка Одеської області, не знайшли свого об`єктивного підтвердження, та зобов`язати ДСР НПУ в особі УСР в Дніпропетровській області переглянути висновки дисциплінарної комісії б/н від 12 січня 2024 року з урахуванням оцінки, наданої судом обставинам у судовому рішенні у цій справі;
- визнати протиправною бездіяльність МВС, яка полягає у ненаданні обґрунтованої відповіді на скаргу громадянки ОСОБА_1 від 04 січня 2024 року №С-4 та зобов`язати МВС розглянути скаргу громадянки ОСОБА_1 від 04 січня 2024 року №С-4 2024 з урахуванням оцінки, наданої судом обставинам у судовому рішенні у цій справі.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог про: 
- визнання протиправними дії ДСР НПУ, вчинені відносно ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 , оперуповноваженою особою старшим лейтенантом ДСР НПУ Полоз А.М. (спеціальний жетон №0151860, посвідчення серії ДНП №037254) та оперуповноваженим 6-го відділу (протидії корупції) УСР в Дніпропетровській області Сисоєвим А.Ю., які полягали у тому, що після 17:00 год 21 та 22 грудня 2023 року за місцем реєстрації гр. ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , здійснили без законних підстав несанкціоноване зовнішнє візуальне спостереження за її подвір`ям та домоволодінням та здійснили превентивний захід у вигляді опитування 21 грудня 2023 року об 12:00 год неповнолітньої ОСОБА_2 без присутності батьків (одного з них), іншого законного представника або педагога та зобов`язання названих суб`єктів владних повноважень утриматись від вчинення таких дій;
- визнання протиправними дії ДСР НПУ в особі УСР в Дніпропетровській області, яке безпідставно встановило у висновку дисциплінарної комісії б/н від 12 січня 2024 року: 1) службове розслідування закінчити; 2) зазначити, що факти, викладені у скаргах громадянки ОСОБА_1 від 27 грудня 2023 року №С-251 та від 04 січня 2024 року №С-4 щодо можливих неправомірних дій працівників УСР в Дніпропетровській області ДСР НП України 21-22 грудня 2023 року в м. Одеса та в с. Крижанівка Одеської області, не знайшли свого об`єктивного підтвердження, та зобов`язання ДСР НПУ в особі УСР в Дніпропетровській області переглянути висновки дисциплінарної комісії б/н від 12 січня 2024 року з урахуванням оцінки, наданої судом обставинам у судовому рішенні у цій справі.
Відмовляючи у відкритті провадження в означеній частині позовних вимог, суд першої інстанції керувався наступним.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року у справі № 420/36764/23 закрито провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах своєї неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ДСР НПУ, за участю третьої особи - оперуповноваженої особи старшого лейтенанта ДСР Полоз А.М. про визнання протиправними дій ДСР НПУ, вчинені відносно ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 21-22 грудня 2023 року, які полягали в порушенні Полоз А.М. та іншими особами, які її супроводжували, статті 8 Європейської Конвенції з прав людини, статті 32 Конституції України, частини третьої статті 18, частини четвертої статті 30, статті 31, частини другої статті 33 Закону України «Про Національну поліцію України». З огляду на наявність вказаного судового рішення суд дійшов висновку, що у відкритті провадження у справі слід відмовити на підставі пункту 2 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України(далі- КАС України), оскільки у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет спору із тих самих підстав є така, що набрала законної сили, ухвала про закриття провадження у справі.
Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій, вчинених відносно ОСОБА_1 та неповнолітньої ОСОБА_2 оперуповноваженим 6 відділу (протидії корупції) УСР в Дніпропетровській області Сисоєвим А.Ю., суд зазначив, що оскаржувані дії вчинені з метою фіксації доказів та задля складання протоколів про адміністративні правопорушення, передбачені статтею172-7 КУпАП, а отже, є процесуальними діями суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та в силу положень статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду в якості доказу вчинення такого правопорушення при розгляді судом справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності, а не предметом окремого позову. Разом із тим, розгляд питання щодо правомірності процесуальних дій у справах про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення позивача до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, у сукупності з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити порушене право позивача, не відповідає завданням адміністративного судочинства та у подальшому може призвести до виникнення нових судових спорів. 
На основі наведеного суд виснував, що спір у цій частині не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а тому у відкритті провадження у справі в цій частині вимог слід відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України. Суд роз`яснив, що розгляд зазначених позовних вимог не належить до юрисдикції судів інакше, як в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).
Стосовно позовних вимог, які стосуються дій ДСР НПУ щодо проведення службового розслідування за скаргами позивачки, суд першої інстанції зауважив про те, що висновок службового розслідування - документ, який складається за результатами службового розслідування, містить правову оцінку виявлених фактів та обставин, дій чи бездіяльності осіб рядового і начальницького складу, висновки та пропозиції. Службове розслідування було проведено щодо працівників УСР в Дніпропетровській області. Позивачка жодним чином не обґрунтувала, які саме її права, свободи або інтереси порушені оскарженими у цьому позові діями відповідача. Самі по собі дії відповідача щодо складання висновку службового розслідування не створюють безпосередньо жодних обов`язків для позивача, а тому не можуть порушувати будь-які права позивача унаслідок складання зазначеного висновку. Зазначене дає підстави для висновку, що права позивача у межах спірних правовідносин не можуть бути порушені внаслідок складання висновку службового розслідування. Отже, очевидною є відсутність спору між позивачем та відповідачем, що б підлягав розгляду судом.
Таким чином розгляд цих позовних вимог не відноситься до юрисдикції адміністративних судів і не може бути розглянутий за правилами КАС України, а відтак, у відкритті провадження в цій частині вимог необхідно відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України. При цьому, у вимірі такого висновку суд першої інстанції застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постановах від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18, відповідно до якої поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити у більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Також іншою ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , у частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльність МВС, яка полягає у ненаданні обґрунтованої відповіді на скаргу громадянки ОСОБА_1 від 04 січня 2024 року №С-4 та зобов`язання МВС розглянути скаргу громадянки ОСОБА_1 від 04 січня 2024 року №С-4 2024 з урахуванням оцінки, наданої судом обставинам у судовому рішенні у цій справі - залишено без руху; надано позивачці строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з наведеними іншими підставами для поновлення строку та документу про сплату судового збору у сумі 1211,20 грн.
Ухвалою від 11 листопада 2024 року Одеський окружний адміністративний суд позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , повернув у зв`язку з невиконанням вимог ухвали суду від 14 жовтня 2024 року та неусунення недоліків позову.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , задоволено частково. Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ДСР НПУ в особі УСР в Дніпропетровській області ДСР НПУ, старшого уповноваженого 6-го відділу (протидії корупції) УСР в Дніпропетровській області Полоз А.М., старшого уповноваженого 6-го відділу (протидії корупції) УСР в Дніпропетровській області Сисоєва А.Ю. про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, змінено шляхом викладення її мотивувальної частини в редакції цієї постанови. В іншій частині ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року залишено без змін.
Зміна судом апеляційної інстанції мотивувальної частини ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року зумовлена помилковим застосуванням судом першої інстанції норм пункту 2 частини першої статті 170 КАС України.
Так, апеляційний суд у своїй постанові зазначив, що у згаданій вище справі №420/36764/23 старший уповноважений 6-го відділу (протидії корупції) УСР в Дніпропетровській області Полоз А.М. мала статус третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. За таких обставин позов, заявлений у справі 420/36764/23 не збігається зі складом учасників адміністративного процесу у справі, яка є предметом даного розгляду. До того ж, фактичні обставини, викладені у справі 420/36764/23 є різними стосовно справи, що є предметом розгляду, оскільки більша частина позову в цій справі присвячена протиправним висновкам службового розслідування проведеного за заявою позивачки про незаконність дій поліцейської Полоз А.М .
На думку суду апеляційної інстанції, пункт 2 частини першої статті 170 КАС України вимагає, що тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. За такого правового регулювання, у суду першої інстанції були відсутні підстави відмовляти у відкритті провадження у справі у частині позовних вимог, які стосуються Полоз А.М. за пунктом 2 частини першої статті 170 КАС України.
Одночасно з цим, суд апеляційної інстанції погодився з позицією суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України в частині позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 до старших уповноважених 6-го відділу (протидії корупції) УСР в Дніпропетровській області Полоз А.М. та Сисоєва А.Ю.
Суд апеляційної інстанції виснував, що ОСОБА_1 при розгляді справи про притягнення її до адміністративної відповідальності, повинна була довести, що докази, які збиралися у справі про адміністративне правопорушення були добути незаконним шляхом. Зокрема, дії поліцейських щодо її розшуку для вручення протоколів, які виразилися у незаконному спостереженні за її домоволодінням, щодо опитування сусідки, а також неповнолітньої дитини. Якщо б ці обставини що мали значення для правильного вирішення справи, суд повинен був їх врахувати та прийняти відповідне рішення. За таких умов, доводи позивачки про те, що заявлені нею вимоги проти поліцейських Полоз А.М. та Сисоєва А.Ю. не могли бути розглянуті в межах справи про адміністративне правопорушення, суд апеляційної інстанції оцінив критично.
Відповідаючи на доводи позивачки про те, що неповнолітня ОСОБА_2 , права якої також порушені протиправними діями поліцейських, не могла бути учасником у справі про адміністративне правопорушення, а відтак її захист повинен бути здійснений тільки в порядку адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд, якій розглядає справу по суті, може постановити окрему ухвалу, в тому числі у випадку неналежного виконання професійних обов`язків, зокрема працівників поліції. При цьому, окрема ухвала надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності вказаних працівників. Відповідно до статті 185-6 КУпАП залишення посадовою особою без розгляду окремої ухвали суду або невжиття заходів до усунення зазначених в ній порушень закону, а так само несвоєчасна відповідь на окрему ухвалу суду тягнуть за собою накладення штрафу від двадцяти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Отже, в межах справи про адміністративне правопорушення, за допомогою окремої ухвали, можливо було вирішити питання про притягнення винних осіб до дисциплінарної відповідальності.
Оцінюючи доводи позивачки про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права в частині відмови у відкритті провадження за позовними вимогами до ДСР НПУ, які стосуються проведення службового розслідування за скаргами ОСОБА_1 , апеляційний суд застосував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22 березня 2018 року у справі №П/9901/135/18 (провадження №11-70сап18), а також Верховного Суду в ухвалі від 09 січня 2018 року у справі №9901/148/18. Це є справи за позовами, у яких заявник обрав спосіб захисту, для якого законом визначено спеціальний порядок або встановлено обмеження стосовно суб`єкта звернення з відповідним позовом. Зокрема, у вказаних справах, розглядалися правовідносини щодо оскарження особами, які не є суб`єктами дисциплінарного провадження, висновків дисциплінарних комісій.
Проаналізувавши зміст указаних судових актів, апеляційний суд дійшов висновку про те, що висновок дисциплінарної комісії про закінчення службового розслідування у зв`язку з тим, що факти, викладені у скаргах ОСОБА_1 від 27 грудня 2023 року №С-251 та від 04 січня 2024 року №С-4 про неправомірні дії працівників УСР в Дніпропетровській області не підтвердилися не може бути самостійним предметом судового розгляду; право оскарження рішення дисциплінарної комісії за результатами проведення службового розслідування має поліцейський (стосовно якого подано дисциплінарну скаргу) як суб`єкт цього дисциплінарного провадження. Особи, за дисциплінарною скаргою яких дисциплінарна комісія приймає рішення, не є суб`єктами дисциплінарного провадження і не наділені правом на оскарження її рішень як за результатами дисциплінарного провадження, так і стосовно вирішення питання про його відкриття.
Відповідно до пункту 1 статті 24 Дисциплінарного Статуту, поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення протягом місяця з дня його виконання (реалізації) шляхом подання рапорту до прямого керівника особи, яка застосувала дисциплінарне стягнення, а також шляхом звернення до суду в установленому порядку.
Отже, з наведеного правового регулювання випливає, що оскарженню, зокрема, у судовому порядку підлягають ті рішення дисциплінарної комісії, які прийнято за результатами дисциплінарного провадження, і право на таке оскарження має поліцейський (стосовно якого подано дисциплінарну скаргу) як суб`єкт цього дисциплінарного провадження. Особи, за дисциплінарною скаргою яких дисциплінарна комісія приймає рішення у визначеному, Дисциплінарним Статутом, порядку, не є суб`єктами дисциплінарного провадження і за цим Законом не наділені правом на оскарження рішень дисциплінарних комісій, як за результатами дисциплінарного провадження, так і стосовно вирішення питання про його відкриття.
На тлі цього П`ятий апеляційний адміністративний суд підтримав рішення суду першої інстанції про відмову ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, адже з позовом звернулися особи, яким не надано таке право.
Дослідивши доводи позивачки про відмову суду першої інстанції розглядати заявлені нею до МВС України вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо неналежного розгляду скарги, апеляційний суд зауважив, що ці вимоги судом першої інстанції не розглядалися у зв`язку з тим, що позивачка не усунула недоліки, визначені в ухвалі від 14 жовтня 2024 року про залишення позову без руху та не подала заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Тож оскільки суд першої інстанції не приймав рішення про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України в частині позовних вимог до МВС України про визнання протиправною бездіяльності щодо неналежного розгляду скарги, відсутні підстави розглядати доводи апеляції з цього приводу.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції від 14 жовтня 2024 року про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі та постановою суду апеляційної інстанції від 13 січня 2025 року, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу. 
Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій, скаржниця зазначає, що неправомірність застосування судами попередніх інстанцій пункту 1 частини першої статті 170 КАС України полягає у тому, що нею оскаржуються дії відповідачів, вчинені ними після збирання доказів по адміністративній справі, та після того як протоколи про притягнення до адміністративної відповідальності були погоджені з прокурором, складені та підписані поліцейськими. Це, на думку скаржниці, унеможливлює розгляд таких вимог у місцевому суді під час розгляду справи за правилами КУпАП. Вимога про визнання протиправними дії ДСР НПУ у закритті дисциплінарного провадження також не могла розглядатися в місцевому суді, як помилково встановили суди попередніх інстанцій. Іншою вимогою було зобов`язати МВС розглянути скаргу та дати відповідь на неї. Такі вимоги не могли бути розглянутими в місцевому суді під час розгляду справи за правилами КУпАП, адже відносяться до юрисдикції адміністративного судочинства.
Скаржниця посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, про те, що ефективний спосіб захисту прав повинен: 1) забезпечити поновлення порушеного права; 2) в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування; 3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим); 4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії; 5) забезпечити і звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті і захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду потрібно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення - це означає, що обраний спосіб захисту (який часто зумовлений обмеженнями, що діють у певній юрисдикції) є неефективним. «Один спір - один процес». Саме із цього принципу, на думку скаржниці, виходили суди, відмовляючи у відкритті провадження в адміністративній справі. Водночас рішення повинно відповідати всім цим вимогам, а не тільки одному з них. 
Окрім того, до спірних правовідносин суд апеляційної інстанції застосував практику Верховного Суду, яка не є релевантною обставинам даної справи.
Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суди попередніх інстанцій порушили принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, пославшись на невірне обрання предметної юрисдикції, чим позбавили позивачів права на судовий захист від протиправних дій суб`єктів владних повноважень, оскільки доводи та аргументи позивачів лишилися незаслуханими.
З уваги на вказані аргументи та посилаючись на статтю 353 КАС України, ОСОБА_1 просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою від 17 березня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Відповідач відзив на касаційну скаргу не подав, що відповідно до частини четвертої статті 338 КАС України не позбавляє суд касаційної інстанції можливості переглянути оскаржувані судові рішення.
Ухвалою від 03 вересня 2025 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.
IV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_5 , будучи арбітражним керуючим, відповідно до положень підпункту «б» пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про запобігання корупції» є суб`єктом, на якого поширюється дія вказаного Закону та є суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушень, пов`язаних з корупцією.
Відповідно до постанови Господарського суду Дніпропетровської області ОСОБА_5 була призначена ліквідатором ТОВ «Нікопольський завод сталевих труб «ЮТІСТ» (далі - ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ»).
Згідно постанови Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2024 року у справі №182/7494/23 ОСОБА_5 була визнана винною у вчиненні інкримінованих їй адміністративних правопорушень, які кваліфіковані за частиною першою статті 172-7 КУпАП - як неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів, та за частиною другою статті 172-7 КУпАП - як вчинення дій в умовах реального конфлікту інтересів.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2024 року у справі № 420/36764/23, яке набрало законної сили, були встановлені наступні обставини.
Старшою уповноваженою 6-го відділу (протидії корупції) УСР в Дніпропетровській області Полоз А.М. проводилась перевірка матеріалів щодо можливого порушення ліквідатором ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» ОСОБА_5. вимог Закону України «Про запобігання корупції» та вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, відповідальність за яке, передбачено частинами першою та другою статті 172-7 КУпАП.
19 грудня 2023 року УСР в Дніпропетровській області склало 8 проектів протоколів про адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, стосовно арбітражної керуючої ліквідатора ТОВ «НЗСТ «ЮТІСТ» ОСОБА_5 (4 протоколи за частиною першою статті 172-7 КУпАП та 4 протоколи за частиною другою статті 172-7 КУпАП).
Проекти зазначених протоколів перед їх направленням для розгляду до місцевого суду було погоджено Дніпропетровською обласною прокуратурою, що підтверджується листом від 19 грудня 2023 року № 17-378вих23.
На підставі наказу УСР в Дніпропетровській області № 628 від 20 грудня 2023 року, з метою дотримання вимог статті 256 КУпАП (протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності) та статті 268 КУпАП (особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право, зокрема, знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, їй роз`яснюються права і обов`язки, про що робиться відмітка у протоколі), до м. Одеса та до Одеської області було відряджено двох працівників 6-го відділу (протидії корупції) УСР в Дніпропетровській області на службовому автомобілі, у цивільному одязі, без табельної вогнепальної зброї, а саме Полоз А.М. та Сисоєва А.Ю .
Здійснивши виїзд за місцем реєстрації ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) Полоз А.М. та Сисоєв А.Ю. поспілкувалися з донькою ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1.
За твердженням Полоз А.М. , коли вони постукали у ворота будинку, вийшла дівчина, на вигляд 17 років, вона і Сисоєв А.Ю. їй представилися, надавши посвідчення поліцейських разом з жетоном. Дівчина назвалася донькою ОСОБА_1 та повідомила, що матері вдома немає. Далі, неповнолітня ОСОБА_2 самостійно здійснила телефонний дзвінок матері, та повідомила що прибула поліція і добровільно передала свій телефон для спілкування Полоз А.М. Полоз А.М. повідомила ОСОБА_1 про ціль її приїзду, а саме про необхідність зустрітися для вручення протоколів про адміністративні правопорушення, відповідальність за які передбачено частинами 1 та 2 статті 172-7 КУпАП. У відповідь ОСОБА_5 повідомила про зайнятість в суді і перенесла зустріч на 18:00 у м. Одесі. Водночас, на обумовлений час, ОСОБА_5 не з`явилася, а тому, протоколи про адміністративні правопорушення пов`язані з корупцією були спрямовані поштою на її адресою з повідомленням про вручення.
Полоз А.М. у межах справи № 420/36764/23 зазначала, що ніяких процесуальних заходів (у вигляді допиту чи опитування неповнолітньої) в ході розмови не проводилось, відео зйомка не застосовувалась, ніякого тиску, фізичного чи психологічного на неповнолітню не здійснювалося. 
Також із матеріалів справи вбачається, що поліцейські Полоз А.М. та Сисоєв А.Ю. провели бесіду з сусідкою ОСОБА_1 на предмет того, чи проживає, остання, за місцем реєстрації.
V. Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження у цій справі відкрито з метою перевірки доводів щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при постановленні ухвали суду першої інстанції, яка залишена змінена в мотивувальній частині постановою апеляційної інстанції, про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі, що відповідає підставам касаційного оскарження.
У площині даного касаційного провадження лежить питання юрисдикційності спору.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
КАС України визначає, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тобто, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав/законних інтересів осіб у сфері публічно-правових відносин. 
Так, пунктами 1 та 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Суб`єктом владних повноважень є орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження. 
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Водночас під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Як слідує з установлених судами обставин і матеріалів справи, спірні правовідносини між учасниками справи виникли довкола обставин притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та пов`язані з діями уповноважених осіб УСР в Дніпропетровській області, вчинених на виконання вимог статті 256 КУпАП щодо ознайомлення позивачки з протоколами про адміністративне правопорушення. 
Так, предметом спору у цій справі визначено дії посадових осіб УСР в Дніпропетровській області Полоз А.М. та Сисоєва А.Ю. під час вчинення дій щодо вручення позивачці протоколів про адміністративне правопорушення, які відбулися 21 та 22 грудня 2023 року за місцем реєстрації останньої, а також дії та висновок ДСР НПУ щодо проведення службового розслідування за фактами, які викладені у скаргах ОСОБА_1 від 27 грудня 2023 року №С-251 та від 04 січня 2024 року №С-4 щодо можливих неправомірних дій працівників УСР в Дніпропетровській області Полоз А.М. та Сисоєва А.Ю. 21-22 грудня 2023 року, та бездіяльність МВС, яка полягає у ненаданні обґрунтованої відповіді на скаргу громадянки ОСОБА_1 від 04 січня 2024 року №С-4.
Виходячи із цього слідує, що оскаржувані дії посадових осіб УСР в Дніпропетровській області Полоз А.М. та Сисоєва А.Ю. в подальшому зумовили звернення позивачки до ДСР НПУ зі скаргами про проведення службового розслідування щодо вказаних осіб, а незгода позивачки з висновком ДСР НПУ за результатами цього розслідування стала підставою для звернення до МВС зі скаргою про протиправні, на її думку, дії працівників УСР в Дніпропетровській області. 
Перевіривши доводи касаційної скарги в межах, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Насамперед колегія суддів уважає за необхідне надати оцінку аргументам касаційної скарги про те, що позовні вимоги до МВС не могли бути розглянуті місцевим судом під час розгляду справи за правилами КУпАП, адже відносяться до юрисдикції адміністративного судочинства, а тому суди протиправно не розглянули ці вимоги в порядку КАС України.
Як слушно наголосив у своїй постанові суд апеляційної інстанції, Одеський окружний адміністративний суд не постановляв ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі в частині позовних вимог до МВС про визнання протиправною бездіяльність МВС, яка полягає у ненаданні обґрунтованої відповіді на скаргу громадянки ОСОБА_1 від 04 січня 2024 року №С-4 та зобов`язання МВС розглянути скаргу громадянки ОСОБА_1 від 04 січня 2024 року №С-4 2024 з урахуванням оцінки, наданої судом обставинам у судовому рішенні у цій справі.
Натомість, з матеріалів справи слідує, що 14 жовтня 2024 року Одеський окружний адміністративний суд постановив дві ухвали, перша із яких, є предметом перегляду у цьому касаційному провадженні, а інша - про залишення позову без руху в частині позовних вимог до МВС через наявність недоліків, які запропоновано усунути шляхом подання до суду обґрунтованої заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з наведеними іншими підставами для поновлення строку та документу про сплату судового збору у сумі 1211,20 грн.
Водночас, оскільки від позивачки на виконання вимог ухвали суду не надійшло жодних заяв/клопотань, суд першої інстанції ухвалою від 11 листопада 2024 року повернув позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 .
Ураховуючи, що ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року про залишення позову без руху в частині позовних вимог до МВС не оскаржувалася в апеляційному порядку та переглядалася апеляційним судом, доводи ОСОБА_1 в касаційній скарзі про те, що суди не розглянули вказані вимоги є безпідставними та не заслуговують на увагу.
Надаючи оцінку висновкам судів першої та апеляційної інстанцій у контексті позовних вимог ОСОБА_1 до ДСР НПУ, колегія суддів зауважує наступне.
Так, у позові ОСОБА_1 , серед іншого, просить суд визнати протиправними дії ДСР НПУ в особі УСР в Дніпропетровській області, яке безпідставно встановило у висновку дисциплінарної комісії б/н від 12 січня 2024 року: 1) службове розслідування закінчити; 2) зазначити, що факти, викладені у скаргах громадянки ОСОБА_1 від 27 грудня 2023 року №С-251 та від 04 січня 2024 року №С-4 щодо можливих неправомірних дій працівників УСР в Дніпропетровській області ДСР НП України 21-22 грудня 2023 року в м.  Одеса та в с. Крижанівка Одеської області, не знайшли свого об`єктивного підтвердження, та зобов`язати ДСР НПУ в особі УСР в Дніпропетровській області переглянути висновки дисциплінарної комісії б/н від 12 січня 2024 року з урахуванням оцінки, наданої судом обставинам у судовому рішенні у цій справі.
Отже, фактично позивачка оскаржує результати службового розслідування, проведеного за фактами, що викладені у її скаргах про можливі неправомірні дії працівників УСР в Дніпропетровській області, які відображені у висновку дисциплінарної комісії б/н від 12 січня 2024 року.
Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Частиною третьою статті 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно із частиною першою статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Для розуміння меж права звернення до адміністративного суду слід мати на увазі роз`яснення Конституційного Суду України, що «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду, має той самий зміст, що й «охоронюваний законом інтерес». У свою чергу «охоронюваний законом інтерес» характеризується тим, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним (див. Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004).
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване, зокрема, у нормах КАС України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права. Ідеться про реально існуючі порушення індивідуально виражених прав (законного інтересу) особи, яка звертається до суду за захистом.
Згідно з частиною другою статті 19 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.
Відповідно до частини шостої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України (далі - Статут) під час виконання службових обов`язків поліцейський має право, зокрема, ознайомлюватися з матеріалами особової справи, висновками службового розслідування, що проводиться стосовно нього, а також долучати до нього свої пояснення; робити копії матеріалів особової справи, висновків службового розслідування за допомогою технічних засобів з урахуванням обмежень, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, законами України «Про захист персональних даних», «Про державну таємницю» та іншими законами.
Як передбачено статтею 31 «Оскарження дисциплінарного стягнення, застосованого у період дії воєнного стану» Статуту, поліцейський має право подати рапорт про перегляд застосованого до нього дисциплінарного стягнення або його скасування протягом трьох днів з дня його виконання (реалізації) шляхом подання рапорту до прямого керівника особи, яка застосувала дисциплінарне стягнення, а також шляхом звернення до суду в установленому порядку. 
Таким чином виключно поліцейському надано право на оскарження застосованого до нього дисциплінарного стягнення. 
Разом із тим, нормами Статуту не закріплено як право поліцейського, так і особи, яка подала дисциплінарну скаргу, на оскарження висновку службового розслідування.
Отож позивачка, як особа, що подала дисциплінарну скаргу, не наділена правом на оскарження висновку дисциплінарної комісії, складеного за результатами службового розслідування відносно посадових осіб УСР в Дніпропетровській області.
У світлі порушеного питання принагідно зауважити, що Верховним Судом сформульовано правову позицію, зокрема, у постановах від 05 квітня 2019 року у справі № 817/3305/15, від 02 жовтня 2019 року у справі № 821/2137/15-а, від 24 листопада 2020 року у справі №360/902/19, відповідно до якої висновок службового розслідування лише фіксує певні обставини та не є остаточним документом, зобов`язуючим до вчинення будь-яких дій. Висновок службового розслідування, не породжує певних правових наслідків, його результати не мають обов`язкового характеру для позивача, а є лише передумовою для прийняття уповноваженим суб`єктом відповідного рішення. Висновок службового розслідування не є документом, який містить норми права загальної або індивідуальної дії. Він не може створювати нових правових норм, доповнювати чи змінювати чинне законодавство та не має обов`язкового характеру для суб`єкта по відношенню, до якого він винесений. Таким чином, оскаржуваний висновок не набуває статусу рішення у розумінні статті 19 КАС України, у зв`язку із чим не може бути самостійним предметом судового розгляду, а тому позовна вимога про скасування цього акта не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Питання правомірності та обґрунтованості висновку службового розслідування має бути предметом оцінки судом у разі оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятих на його реалізацію.
На тлі вищенаведеного Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що спір у вказаній частині не підлягає судовому розгляду взагалі, адже його звернення до суду фактично полягає у намаганні позивачки оскаржити висновок службового розслідування, право на оскарження якого відсутнє у силу закону.
У пункті 53 рішення від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28.05.1985 у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A, № 93).
Відтак ураховуючи, що право на оскарження висновку службового розслідування обмежується законом, то застосування пункту 1 частини першої статті 170 КАС України не може завдавати шкоди самій суті права звернення до суду за захистом порушеного права.
При цьому Суд зауважує, що у даному випадку поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Надаючи оцінку висновкам судів попередніх інстанцій у контексті позовних вимог ОСОБА_1 до ДСР про визнання протиправними дій посадових осіб УСР в Дніпропетровській області Полоз А.М. та Сисоєвим А.Ю. 21 та 22 грудня 2023 року, колегія суддів враховує наступне.
Як слідує із позовної заяви, ОСОБА_1 оскаржує дії оперуповноважених 6-го відділу (протидії корупції) УСР в Дніпропетровській області Полоз А.М. і Сисоєва А.Ю. , які полягали у тому, що після 17:00 год 21 та 22 грудня 2023 року за місцем реєстрації гр. ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , здійснили без законних підстав несанкціоноване зовнішнє візуальне спостереження за її подвір`ям та домоволодінням та здійснили превентивний захід у вигляді опитування 21 грудня 2023 року о 12:00 год неповнолітньої ОСОБА_2 без присутності батьків (одного з них), іншого законного представника або педагога.
Як установив суд апеляційної інстанції, постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2024 року у справі №182/7494/23, яка набрала законної сили, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративних правопорушень, які кваліфіковані за частиною першою статті 172-7 КУпАП (неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів) та за частиною другою статті 172-7 КУпАП (вчинення дій в умовах реального конфлікту інтересів). Указана постанова прийнята на за результатами адміністративних матеріалів про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, що надійшли від УСР в Дніпропетровській області ДСР НПУ.
За приписами статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Стаття 251 КУпАП унормовує, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Відповідно до статті 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.
За статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ураховуючи зазначені приписи КУпАП, колегія суддів погоджується з позицією суду апеляційної інстанції про те, що надання правової оцінки діям посадових осіб УСР в Дніпропетровській області під час розшуку позивачки 21 та 22 грудня 2023 року для вручення їй протоколів про адміністративне правопорушення, які виразилися у незаконному, на думку останньої, спостереженні за її домоволодінням, опитування сусідки, а також неповнолітньої дитини, могло мати місце виключно у рамках розгляду справи №182/7494/23 місцевим судом. 
Це пояснюється тим, що оспорювані дії посадових осіб УСР в Дніпропетровській області були покликані на вручення позивачці протоколів про адміністративне правопорушення, тобто вчинялися у рамках формування адміністративних матеріалів стосовно ОСОБА_1 , що розглядалися Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області. 
Надання правової оцінки процесуальним діям у справі про адміністративне правопорушення потребує аналізу матеріалів про притягнення позивача до адміністративної відповідальності у сукупності з іншими доказами, що не входить до компетенції адміністративних судів.
Таким чином, спір про оскарження вищевказаних дій працівників УСР в Дніпропетровській області перебуває поза межами юрисдикції адміністративних судів і не підлягає розгляду за правилами КАС України.
До того ж, ініціювання позивачкою окремого судового провадження щодо оскарження дій оперуповноважених 6-го відділу (протидії корупції) УСР в Дніпропетровській області Полоз А.М. і Сисоєва А.Ю. не призведе до відновлення її порушених прав, оскільки рішення у справі про адміністративне правопорушення вже прийнято і воно набрало законної сили.
За таких умов колегія суддів не знаходить правових підстав уважати, що захист прав позивачки у спірних правовідносинах може бути реалізований у порядку адміністративного судочинства. 
Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який набрав чинності з 11 вересня 1997 року, Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію, взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим Законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції та протоколів до неї, а також практику ЄСПЛ та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Правова конструкція «суд, встановлений законом» є структурним елементом права на справедливий суд, закріпленого статтею 6 Конвенції, що передбачає дві умови відповідності цьому критерію: організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції).
У справі «Лавентс проти Латвії» ЄСПЛ вказав, що згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції, «суд» має завжди бути «встановленим законом». Це формулювання засвідчує принцип верховенства права, притаманний усій системі Конвенції та її протоколів. Адже правовий орган, що не є встановленим відповідно до законодавства, завжди буде позбавлений леґітимності, яка вимагається в демократичному суспільстві для вирішення справ приватних осіб. Вислів «встановлений законом» стосується не лише законності самого існування суду, а й складу суддів при розгляді кожної справи (рішення ЄСПЛ у справах «Булут проти Австрії» («Bulut v. Austria» від 22 лютого 1996 року, заява 1996-11, с. 359, п. 29), та «Бускаріні проти Сан-Марино» («Buskarini v San Marino» від 04 травня 2000 року, заява №31657/96).
Ураховуючи практику ЄСПЛ, суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної, суб`єктної та територіальної юрисдикції та у складі, визначеному законом.
Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції правильно оцінив суть права та інтересу, за захистом якого звернулася позивачка, і дійшов обґрунтованого висновку, що такий спір не підлягає розгляду адміністративними судами, а тому у відкритті провадження у справі в указаній частині позовних вимог слід відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України.
При цьому, суд апеляційної інстанції виправив помилку, допущену судом першої інстанції при застосуванні норм процесуального права, а саме, щодо застосування пункту 2 частини першої статті 170 КАС України. Колегія суддів погоджується із такою позицією апеляційного суду.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржувані судові акти є законними і підстави для їх скасування відсутні, касаційну скаргу відповідно до статті 350 КАС України необхідно залишити без задоволення, а рішення - без змін.
VІ. СУДОВІ ВИТРАТИ
З огляду на результат касаційного перегляду питання щодо розподілу судових витрат не вирішується.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2024 року, змінену постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2025 року, та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2025 року у справі №420/31279/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді | В.М. Соколов А.Г. Загороднюк   Л.О. Єресько