ОКРЕМА ДУМКА

19 серпня 2025 року 
м. Київ

справа №990/266/25
адміністративне провадження №П/990/266/25

судді Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду Білак М.В. 
щодо рішення Верховного Суду від 19 серпня 2025 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 
до Вищої ради правосуддя про зобов`язання вчинити дії

Короткий виклад історії справи
У червні 2025 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, відповідач), у  якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність ВРП за зверненням від 23 травня 2025 року, яке об`єктивно і вчасно не розглянуто, не перевірено викладених у ньому фактів, не ухвалено рішення відповідно до чинного законодавства і не забезпечено його виконання, не повідомлено про наслідки розгляду заяви (клопотань); 
- зобов`язати ВРП об`єктивно і вчасно розглянути звернення від 23 травня 2025 року, перевірити викладені у ньому факти, ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства й забезпечити його виконання, повідомити про наслідки розгляду заяви (клопотань).
Верховний Суд рішенням від 19 серпня 2025 року відмовив ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову. 
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, Верховний Суд керувався тим, що оскаржувана відповідь ВРП від 05 червня 2025 року є правомірною та обґрунтованою, а  оскаржувані дії не суперечать вимогам Закону України «Про звернення громадян» та не свідчать про бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Проте не з усіма висновками Верховного Суду у цій справі я можу погодитися.
Підстави та мотиви для висловлення окремої думки
Частиною другою статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС  України), зокрема, визначено, що при прийнятті рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання судового рішення. 
У той же час відповідно до першого речення частини третьої статті 34 КАС України суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
Приписи частини другої статті 19 Конституції України визначають, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписи статті 40 Основного Закону України встановлюють, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. 
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)  на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2)  з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)  обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)  безсторонньо (неупереджено); 5)  добросовісно; 6)  розсудливо; 7)  з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8)  пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)  з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10)  своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на те, що позивач не погодився з отриманою від ВРП 05 червня 2025 року відповіддю, вважаючи, що суб`єкт владних повноважень допустив бездіяльність під час розгляду його звернення від 23 травня 2025 року, він звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання її неправомірною. 
Верховний Суд як суд першої інстанції, керуючись завданнями та основними засадами адміністративного судочинства, з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, перевірив дотримання відповідачем процедури прийняття оскаржуваної відповіді на відповідність критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України.
Так, приписами статті 131 Конституції України визначено повноваження ВРП, яка: 1)  вносить подання про призначення судді на посаду; 2)  ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; 3)  розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; 4)  ухвалює рішення про звільнення судді з посади; 5)  надає згоду на затримання судді чи утримання його під вартою; 6)  ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; 7)  вживає заходів щодо забезпечення незалежності суддів; 8)  ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого; 9)  здійснює інші повноваження, визначені цією Конституцією та законами України.
ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів (частина перша статті 1 Закону України «Про Вищу раду правосуддя»).
Оцінюючи письмову відповідь ВРП на дотримання вимог статті 2 КАС України, процедура якої детально визначена Законом України «Про звернення громадян», Верховний Суд дійшов висновку, що ВРП у відповіді від 05 червня 2025 року правильно вказала на межі конституційно визначених повноважень (стаття 131 Конституції України), які не наділяють її правом надавати оцінку діям голови суду під час виконання ним адміністративних повноважень, а також надавати оцінку законності виданого ним розпорядчого документа поза межами дисциплінарних проваджень. 
З таким висновком Верховного Суду я погоджуюся. 
У той же час Верховний Суд погодився з пересиланням ВРП звернення ОСОБА_1 від  23  травня 2025 року за належністю до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області (далі - ТУ ДСА України у Харківській області), визначивши його уповноваженим суб`єктом для надання відповіді на таке звернення з огляду на Положення про Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківські області, відповідно до якого основним завданням територіального управління є організаційне та фінансове забезпечення діяльності місцевих судів з метою створення належних умов для діяльності судів, суддів і забезпечення роботи органів суддівського самоврядування.
Проте вважаю такі висновки Верховного Суду передчасними з огляду на те, що відповідь на звернення ОСОБА_1 в цій частині було надано без усебічної та повної перевірки суті порушених у ньому питань.
На мою думку, суть порушених у зверненні ОСОБА_1 від 23 травня 2025 року питань полягає в потребі в отриманні консультацій та роз`яснень стосовно правових питань, про що свідчить його бажання з`ясувати нормативні підстави діяльності голови Барвінківського районного суду Харківської області із встановлення собі щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 80  % посадового окладу, а також щодо правомірності дій із зарахування до стажу роботи на посаді судді служби ОСОБА_2 в органах МВС України. Тобто позивач мав на меті отримати правничу допомогу у виді правничих послуг.
Власне, зміст права на безоплатну правничу допомогу, порядок реалізації цього права, суб`єктів, підстави та порядок надання безоплатної правничої допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правничої допомоги визначає Закон України «Про безоплатну правничу допомогу». Своєю чергою, Закон України «Про звернення громадян» таких питань не врегульовує.
Правнича послуга в Законі України «Про безоплатну правничу допомогу» вживається, зокрема, у значенні надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань.
Безоплатна правнича допомога - вид державної гарантії, що полягає в інформуванні особи про її права і свободи та обов`язки, порядок їх реалізації та виконання, відновлення прав у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 7 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу»).
Безоплатна первинна правнича допомога охоплює такі види правничих послуг: 1)  надання правової інформації; 2)  надання консультацій і роз`яснень з правових питань; 3)  складення заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру); 4)  надання допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правничої допомоги та медіації.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» право на безоплатну первинну правничу допомогу згідно з Конституцією України та цим Законом мають усі особи, які перебувають під юрисдикцією України.
Частиною першою статті 9 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» визначено, що суб`єктами надання безоплатної первинної правничої допомоги в Україні є: 1)  органи виконавчої влади; 2)  органи місцевого самоврядування; 3)  центри з надання безоплатної правничої допомоги; 4)  спеціалізовані установи з надання безоплатної первинної правничої допомоги, утворені органами місцевого самоврядування з урахуванням потреб територіальної громади; 5)  юридичні особи приватного права, які мають право надавати правничу допомогу, залучені органами місцевого самоврядування у встановленому законом порядку; 6)  адвокати та інші фахівці у відповідній галузі права, залучені органами місцевого самоврядування у встановленому законом порядку.
Звернення про надання безоплатної правничої допомоги згідно із частиною дев`ятою статті 5 Закону України «Про звернення громадян» розглядаються в порядку, встановленому Законом України «Про безоплатну правничу допомогу».
Крім того, частиною восьмою статті 5 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.
Проте відповідач не врахував зазначених вимог Закону України «Про звернення громадян».
Водночас приписи статті 19 Закону України «Про звернення громадян» покладають на органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівників та інших посадових осіб в межах своїх повноважень зобов`язання, зокрема, об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам. У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань.
На моє переконання, громадянин може бути необізнаним з тими відмінностями, які містяться в законі, що врегульовує питання звернення громадян, та в законі про надання правничої допомоги. Громадянин також не зобов`язаний мати юридичну освіту, щоб звернутися з відповідним запитом, зверненням чи заявою до відповідного органу  /  відповідної  посадової особи. 
Водночас орган державної влади  /  суб`єкт владних повноважень наділений відповідним обов`язком та має право  /  уповноважений надати належну правову оцінку отриманому зверненню.
Ураховуючи владні повноваження та ресурсні можливості ВРП як органу державної влади порівняно з фізичною особою (громадянином) в аспекті об`єктивності, всебічності і вчасного вирішення порушених у зверненні питань, ВРП не дотримала покладених на неї обов`язків згідно із законодавством України щодо об`єктивної, всебічної і вчасної перевірки суті порушених у зверненні позивача питань, проте могла й повинна була це зробити.
Навпаки, ВРП 05 червня 2025 року надіслала звернення позивача до ТУ  ДСА  України у Харківській області для надання відповіді на звернення, вважаючи саме цей орган уповноваженим на вчинення відповідних дій.
Законодавець, передбачаючи обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо пересилання за належністю звернення громадян іншому (відповідному) органу чи посадовій особі, мав на меті забезпечити заявнику об`єктивний, всебічний і вчасний розгляд його заяви. Цей обов`язок може бути реалізований виключно за сукупністю (визначених у статтях 5 та 7 Закону України «Про звернення громадян») умов, зокрема: питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не належать до їх повноважень; звернення пересилається лише відповідному органу, а не будь-якому органу чи посадовій особі за належністю, тобто тому органу, до повноважень якого належить вирішення питань, що порушені у зверненні; пересилання повинно відбутися в термін не більше п`яти днів; про факт пересилання обов`язково повідомляється громадянин, який подав звернення.
Подальше скерування звернення за належністю відповідному органу чи посадовій особі є обґрунтованим та правомірним лише в разі встановлення, що вирішення порушених у зверненні питань, як зазначено у частині першій статті 5 Закону України «Про звернення громадян», належить до повноважень органу чи посадової особи, якому його пересилають. 
З огляду на викладене, на мою думку, у спірному випадку ВРП не повинна була пересилати звернення ОСОБА_1 за належністю до ТУ ДСА України у Харківській області, визначивши його уповноваженим суб`єктом для надання відповіді, не здійснивши водночас об`єктивної, всебічної і вчасної перевірки суті порушених у зверненні питань, вирішення яких регулюється Законом України «Про безоплатну правничу допомогу».
Оскаржувані дії відповідача також вплинули на строки розгляду звернення, встановлені Законом України «Про звернення громадян», ураховуючи, що в подальшому ТУ ДСА України у Харківській області скерувало звернення ОСОБА_1 від 23 травня 2025 року для розгляду за належністю до Барвінківського районного суду Харківської області. Тобто станом на день подання позову до суду звернення позивача було двічі надіслано різним адресатам, а отже, не розглянуто по суті порушених у ньому питань.
Власне, звернення до органу державної влади не вимагає від нього ухвалення будь-якого рішення чи вчинення будь-яких дій, що є його виключною компетенцією; воно може бути реалізоване лише за наявності для цього достатніх підстав, однак надходження звернення передбачає обов`язок надати суб`єкту звернення обґрунтовану відповідь, тобто особа повинна зрозуміти, що її звернення перевірено та проаналізовано, позицію почуто, а  також причини, з яких її заява може /  не може бути задоволена.
Форму юрисдикційного захисту визначає (диктує) зміст порушеного права. Останнє визначається насамперед на основі нормативно-правового регулювання відносин, з яких виник спір. Звернення громадян у порядку, встановленому Законом України «Про звернення громадян», не передбачає надання заявнику певної суб`єктності в публічних правовідносинах, які стосуються (до прикладу, як у спірних правовідносинах) матеріального забезпечення суддів (установлення щомісячної доплати за вислугу років та зарахування служби в органах МВС  України до стажу роботи на посаді судді).
Отже, відповідач, скерувавши звернення позивача іншому органові державної влади усупереч приписам статті 19 Закону України «Про звернення громадян», допустив, на моє переконання, бездіяльність, яка полягає в тому, що за поданим зверненням, з урахуванням його суті, не було вчинено юридично значущих, обов`язкових дій щодо його розгляду в межах повноважень .
З огляду на наведене вважаю передчасним ухвалене у цій справі рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Суддя                                                                                                    М.В. Білак