РІШЕННЯ
Іменем України

25 серпня 2025 року 
м. Київ

справа №990/301/25
адміністративне провадження № П/990/301/25  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідачки Ханової Р. Ф.
суддів: Гончарової І.А., Олендера І. Я., Хохуляка В.В., Юрченко В.П.

за участю:
секретаря судового засідання   Пугач Д.С.
позивача - ОСОБА_1                                        
представника відповідача - Петренко Ю.В., в порядку самопредставництва

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
УСТАНОВИВ:
І. ПРОЦЕДУРА
02 липня 2025 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду як суду першої інстанції позовну заяву, в якій просить Суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі також - Комісія, відповідач у справі) від 02 червня 2025 року № 62/ас-25;
- зобов`язати Комісію повторно розглянути питання щодо підтвердження здатності ОСОБА_1 здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді.
Відповідно до частини першої статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України правила цієї статті, окрім іншого, поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності актів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 липня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Ханова Р.Ф. (головуючий суддя), Бившева Л.І., Гончарова І.А., Олендер І.Я., Юрченко В.П.
Верховний Суд ухвалою від 07 липня 2025 року відкрив провадження в цій справі та призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 
21 липня 2025 року від відповідача на адресу Верховного Суду надійшов відзив на адміністративний позов ОСОБА_1 , в якому представник Комісії просить відмовити в задоволенні цього позову.
28 липня 2025 року ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, в якому позивач підтримує свої позовні вимоги.
У зв`язку з тим, що суддя Бившева Л.І. 25 серпня 2025 року (дата судового засідання) перебувала у відпустці, здійснено заміну вказаної судді та протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 14 серпня 2025 року для розгляду справи № 990/301/25 визначено такий склад суду: Ханова Р.Ф. - головуюча суддя, судді: Гончарова І.А., Олендер І.Я., Хохуляк В.В., Юрченко В.П.
ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами та доповненнями) оголошено конкурс на зайняття 550 вакантних посад суддів в апеляційних судах, зокрема в апеляційних адміністративних судах. 
30 грудня 2023 року ОСОБА_1  звернувся до Комісії із заявою про допуск до участі в конкурсі на зайняття вакантної посади судді апеляційного адміністративного суду, оголошеному рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 14 вересня 2023 року, як особа, яка відповідає вимогам пункту 3 частини першої статті 28 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також просив провести стосовно нього кваліфікаційне оцінювання для підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 04 березня 2024 року № 105/ас-24 ОСОБА_1 допущено до проходження кваліфікаційного оцінювання та участі в конкурсі на зайняття 550 вакантних посад суддів апеляційних судів.
Рішеннями Комісії від 11 вересня 2024 року № 270/зп-24 (зі змінами) та від 09 грудня 2024 року № 316/ас-24 призначено кваліфікаційний іспит у межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), та визначено черговість етапів його проведення (перший етап - тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації відповідного суду; другий етап - тестування когнітивних здібностей; третій етап - виконання практичного завдання зі спеціалізації відповідного суду).
Рішенням Комісії від 23 жовтня 2024 року № 333/зп-24 затверджено кодовані та декодовані результати тестування загальних знань у сфері права та знань зі спеціалізації апеляційного адміністративного суду.
Рішенням Комісії від 22 січня 2025 року № 19/зп-25 затверджено кодовані та декодовані результати тестування когнітивних здібностей, складеного 16 січня 2025 року кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних адміністративних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23.
Рішеннями Комісії від 12 березня 2025 року № 48/зп-25 та № 49/зп-25 затверджено кодовані та декодовані результати практичного завдання, виконаного 24 та 25 лютого 2025 року кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних адміністративних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), а також затверджено загальні результати першого етапу «Складання кваліфікаційного іспиту» кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів апеляційних адміністративних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23.
З огляду на зазначені вище рішення Комісії ОСОБА_1 отримав такі результати першого етапу «Складання кваліфікаційного іспиту» кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів апеляційних адміністративних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23: когнітивні здібності - 45,9 бала, знання історії української державності - 40 балів, знання у сфері права та спеціалізації суду - 122 бали, здатність практичного застосування знань у сфері права у суді відповідного рівня та спеціалізації - 113,5 бала.
Загальна кількість отриманих ОСОБА_1 балів за кваліфікаційний іспит - 321,4 бала із 400 можливих, що свідчить про підтвердження ОСОБА_1 здатності здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді за критерієм професійної компетентності. 
Згідно з рішенням Комісії від 12 березня 2025 року № 49/зп-25 до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди» у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), допущено 67 кандидатів на посади суддів апеляційних адміністративних судів, які успішно склали кваліфікаційний іспит, зокрема ОСОБА_1 . Цим рішенням установлено, що другий етап «Дослідження досьє та проведення співбесіди» кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів апеляційних адміністративних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), проводиться у складі Першої палати Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
До Комісії 24 квітня 2025 року надійшов висновок Громадської ради доброчесності (далі - ГРД) про невідповідність кандидата на посаду судді апеляційного адміністративного суду ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики.
ГРД зазначила у висновку, що кандидат не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики за показником «відповідність рівня життя задекларованим доходам» (підпункти 1 і 3 пункту 22 Єдиних показників для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді), затверджених рішенням Вищої ради правосуддя від 17 грудня 2024 року № 3659/0/15-24) (далі - Єдині показники).
У кандидата відсутня переконлива інформація про законні джерела походження його доходів.
Відповідно до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків кандидат у період з 2003 року до 2022 року отримав 139 021 гривню доходу. Крім того, у 2015, 2017, 2020, 2021 роках він не мав жодного офіційного доходу.
ОСОБА_1 у своїх поясненнях ГРД зазначив, що працював над довгостроковими проєктами, які передбачали оплату за результатом (гонорар успіху), забезпечував своє життя  за рахунок спільних коштів подружжя та коштів, заощаджених за попередні роки.
Додатково ГРД надала інформацію, яка сама по собі не стала підставою для висновку про невідповідність кандидата на посаду судді критеріям доброчесності та професійної етики, але має бути врахована під час оцінювання.
У деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за 2022 та 2023 роки, ОСОБА_1 зазначав право користування автомобілем LEXUS GS 350 2008 року випуску, власником якого є третя особа.
Кандидат у поясненнях ГРД вказав, що тимчасово користувався автомобілем безоплатно за усною домовленістю з власницею та її чоловіком (його клієнтом).
У декларації за 2022 рік ОСОБА_1 відобразив два об`єкти незавершеного будівництва (дві квартири у місті Одеса). Однак у кандидата не було доходів у 2021 році, а до цього він мав незначні доходи.
ОСОБА_1 пояснив, що спільно з ОСОБА_2 набув майнові права на квартири площею 35 м2 та 47,8 м2 у місті Одеса на підставі договорів асоційованого членства у споживчих товариствах «Будова-фінанс» та «Будова-арт». Для сплати пайових внесків він у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 уклав договір позики на суму 40 000 доларів США. Кошти було спільно повернуто протягом 2022- 2023 років за рахунок доходів від підприємницької діяльності його та ОСОБА_2 .
Водночас ГРД вказувала, що кандидат у деклараціях за 2022, 2023 роки не зазначив відомостей про фінансові зобов`язання.
У деклараціях за 2022- 2024 роки ОСОБА_1 внесено відомості про його батька у розділі 2.2 «Інформація про членів сім`ї суб`єкта декларування», однак у розділі 11 «Доходи» немає відомостей про його доходи.
Відповідно до довідки з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, батько кандидата отримував дохід у 2022-2024 роках.
Кандидат у поясненнях ГРД вказав, що у розумінні статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» батько не є членом сім`ї, оскільки вони не проживають спільно, не ведуть спільного побуту, не мають взаємних прав та обов`язків.
У декларації за 2023 рік кандидат зазначив дохід від зайняття підприємницькою діяльністю у сумі 1 408 436  гривень, однак за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків виявлено, що кандидат за IV квартал 2023 року отримав дохід, виплачений самозайнятій особі, в сумі 1 564 928,68 гривні.
У декларації за 2023 рік кандидат зазначив про отримання заробітної плати за сумісництвом від ТОВ «МАРАТУС» у сумі 35 823 гривні, однак згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ТОВ «МАРАТУС» виплачено заробітну плату кандидату за 2023 рік у сумі 44 500 гривень.
З метою сприяння своєчасному ознайомленню із висновком ГРД Комісією 24 квітня 2025 року надіслано кандидату його електронну копію та запропоновано надати пояснення і копії підтверджувальних документів, за наявності.
Крім того, з метою уточнення відомостей про кандидата на посаду судді та формування досьє, ОСОБА_1 запропоновано надати пояснення та копії підтверджувальних документів (за наявності) стосовно додаткових питань, що виникли у члена Комісії - доповідача.
На адресу Комісії 02 травня 2025 року надійшли пояснення кандидата щодо обставин, викладених у листі Комісії від 24 квітня 2025 року з копіями підтверджувальних документів.
Комісією у складі Першої палати проведено співбесіду з кандидатом 06 травня 2025 року.
Під час співбесіди Комісією обговорено результати дослідження досьє, відповідність кандидата показникам критеріїв особистої і соціальної компетентності, а також критерію доброчесності та професійної етики.
Рішенням Комісії у складі Першої палати від 06 травня 2025 року № 6/ас-25 визначено, що за результатами проходження процедури кваліфікаційного оцінювання кандидат на посаду судді апеляційного адміністративного суду ОСОБА_1 набрав 644,9 бала. Питання про підтвердження або непідтвердження здатності кандидата на посаду судді апеляційного адміністративного суду ОСОБА_1 здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді винесено на розгляд Комісії у пленарному складі.                     
02 червня 2025 року Комісією у пленарному складі проведено співбесіду з ОСОБА_1 , за результатами якої ухвалено рішення №62/ас-25, яким визнано ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді. 
Підставами для зазначеного висновку слугували нижчевикладені обставини життя ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 у період з 2014 року і до моменту проведення співбесіди провадить індивідуальну адвокатську діяльність, а також обіймає посади в юридичних особах, що надають юридичні послуги.
За даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, рівень доходів кандидата починаючи з 2014 року є відносно низьким. Зокрема,  у 2014 році - 4 635 гривень, 2016 році - 2 гривні, 2018 році - 7 567 гривень, 2019 році - 12 800 гривень. Крім того, у 2015, 2017, 2020, 2021 роках кандидат не отримав жодного доходу.
Згідно з наданими поясненнями кандидат у 2021 році отримав офіційний дохід у розмірі 59 541 гривень від посольства США. Однак цей дохід не відображено в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків.
Отже, сумарний дохід ОСОБА_1 за 8 років (2014- 2021 роки) становив 84 545 гривень.
Кандидат у своїх письмових поясненнях від 30 квітня 2025 року зазначив, що дійсно мав незначний дохід у 2015- 2021 роках. Протягом спільного життя з ОСОБА_2 (до 2021 року включно) сім`я утримувалась за рахунок спільного бюджету подружжя, включаючи  доходи від підприємницької діяльності, заробітну плату, грошові кошти, отримані від продажу належної їй нерухомості.
Під час співбесіди 06 травня 2025 року з кандидатом обговорювалось питання відсутності офіційних доходів у 2015, 2017, 2020, 2021 роках.
На уточнювальне запитання члена Комісії-доповідача щодо відсутності офіційних доходів у 2015, 2017, 2020, 2021 роках та одночасну наявність судових рішень у цих роках щодо здійснення представництва інтересів у судах ОСОБА_1 надав відповідь із поясненням, що здійснював адвокатську діяльність безкоштовно (probono). Крім того, у межах адвокатської діяльності він не є прямим отримувачем гонорару від клієнта, оскільки таким отримувачем є адвокатське об`єднання. Кошти адвокатського об`єднання накопичувались із метою їх використання, наприклад, у проєктах автоматизації робочих процесів. Також ОСОБА_1 пояснив, що працює зі справами, що передбачають «гонорар успіху», в яких наразі тривають судові процеси.
На підтвердження отриманих дружиною доходів кандидат надав довідку з Пенсійного фонду України від 15 квітня 2025 року (форма ОК-5). Згідно з цією довідкою з 2014 до 2021 року дружина кандидата ОСОБА_2 отримала такі доходи: у 2014 році - 4 990 гривень, 2015 році - 2 756 гривень, 2016 році - 17 262 гривні, 2017 році - 38 400 гривень, 2018 році - 36 269 гривень, 2019 році - 46 750 гривень, 2020 році - 93 652 гривні, 2021 році 78 847 гривень. Усього за 2014- 2021 роки - 318 926 гривень.
Оцінюючи наведені вище пояснення, Комісія взяла до уваги, що згідно з рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 11 травня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між ними розірвано. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 14 червня 2021 року.
Відповідно до  вказаного вище рішення суду, обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 зазначила, що з листопада 2019 року до листопада 2020 року сторони проживали окремо з метою вирішення доцільності подальшого збереження шлюбу, продовжують проживати окремо, спільне господарство не ведуть. Відповідач у судове засідання не з`явився, через систему «Електронний суд» подав заяву, у якій позовні вимоги визнав та не заперечував щодо розірвання шлюбу.
Також Комісія зазначила, що у вказаний період подружжя мало суттєві витрати.
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно 20 січня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у спільну часткову власність квартиру у місті Одеса вартістю 1 297 800 гривень (договір купівлі-продажу від 20 січня 2018 року № 60).
У 2021 році ОСОБА_1 з дружиною набули майнові права на ще дві квартири в місті Одеса. Згідно з наданими договорами асоційованого членства у споживчому товаристві «БУДОВА-АРТ» від 16 червня 2021 року №  2/116 та «БУДОВА-ФІНАНС» від 16 червня 2021 року № 2/68-БФ вартість майнових прав сукупно становила 1 270 877 гривень.
Комісія не оминула увагою і той факт, що кандидат має двох дітей - 2011 і 2015 років народження, зробивши висновок про те, що підтримання навіть мінімального матеріального забезпечення потреб сім`ї з 4 осіб вимагає суттєвого рівня доходу.
Також Комісія вказала на те, що в розділі 12 «Грошові активи» декларації за 2022 рік ОСОБА_1 декларував готівкові кошти - 20 000 доларів США, та кошти, розміщені на банківських рахунках - 299 924 гривні.
Комісія у пленарному складі вказала на те, що з погляду стороннього спостерігача виникає обґрунтований сумнів у достовірності інформації про рівень справжніх доходів кандидата з 2014 до 2021 року, та водночас звертає увагу на співвідношення рівня життя кандидата і задекларованих доходів.
У спірному рішенні Комісія наголосила на тому, що доброчесність судді є наріжним каменем довіри до суду. Вона передбачає не лише чесність в ухваленні рішень, але й прозорість у фінансових питаннях, відсутність сумнівів щодо походження майна та статків, що є проявом «найвищого ступеня довіри» до суддів, особливо тих, хто претендує на посаду в апеляційному суді.
Відповідно до пункту 22 Єдиних показників рівень життя кандидата на посаду судді відповідає задекларованим доходам, якщо рівень його майнового стану не викликає у звичайної розсудливої людини обґрунтованого сумніву в можливості правомірного його формування за рахунок задекларованих доходів, отриманих із законних джерел.
Ухвалюючи спірне рішення, Комісія вказала на те, що у неї залишився неспростованим сумнів: як людина, яка мала незначні доходи, а в окремі роки взагалі їх не мала, наважується на придбання об`єктів нерухомості, отримання в позику сум, що кратно перевищують раніше отримані доходи, і водночас має ресурси для повернення отриманих позик, підтримання рівня життя сім`ї, розвитку підприємницької діяльності, здатності надавати юридичні послуги безоплатно, акумулювати значні суми коштів на рахунках і в готівці.
Комісія у пленарному складі дійшла до висновку, що встановленні під час дослідження досьє обставини свідчать не про «суттєву» невідповідність показникам професійної етики та доброчесності, а про істотну невідповідність таким показникам. 
Не погодившись з рішенням Комісії від 02 червня 2025 року №62/ас-25 про визнання ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді, останній звернувся до Верховного Суду з цим позовом.
ІІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 звертає увагу на те, що оскаржуване рішення Комісії  від 02 червня 2025 року № 62/ас-25 є протиправним, необґрунтованим, немотивованим та таким, що підлягає скасуванню через порушення принципів вмотивованості адміністративного акта, об`єктивності, пропорційності та права позивача на доступ до публічної служби.
Стосовно необґрунтованості висновку про «істотну невідповідність» щодо джерел доходів (пункти 72-95 оскаржуваного рішення) та порушення принципу належного внутрішнього переконання Комісії, позивач вказує на те, що Комісія покликається на «неспростований сумнів» щодо можливості правомірного формування його активів за рахунок задекларованих доходів у період з 2014 по 2021 роки. Однак, на думку ОСОБА_1 , цей «сумнів» не підкріплений конкретним аналізом наданих ним доказів та пояснень, що є прямим порушенням вимог щодо «усебічного, повного та об`єктивного розгляду усіх матеріалів», про що вказує Верховний Суд у справі №9901/135/19. 
Позивач зазначає, що він надавав детальні пояснення (пункти 78, 80 оскаржуваного рішення) щодо структури його доходів та доходів його колишньої дружини ОСОБА_2 , включаючи:
- роботу над довгостроковими проєктами з «гонораром успіху», що передбачає отримання значних сум нерівномірно (пункт 80 оскаржуваного рішення);
- здійснення адвокатської діяльності «pro bono» (дві справи);
- отримання гонорарів через адвокатське об`єднання (пункт 80 оскаржуваного рішення);
- використання спільного бюджету подружжя, включаючи доходи дружини від підприємницької діяльності та продажу нерухомості (пункт 78 оскаржуваного рішення).
Довідка з Пенсійного фонду України (форма ОК-5), надана ОСОБА_1 (пункт 81 оскаржуваного рішення), на його думку, підтверджує доходи ОСОБА_2 за період 2014-2021 років у сумі 318 926 гривень. 
Окремо позивач звернув увагу на те, що Комісія не відобразила та не врахувала відомості про значно більший дохід ОСОБА_2 як фізичної особи-підприємця за 2021-2023 роки. Хоча відповідні податкові декларації були надані до Комісії разом із поясненнями та запереченнями щодо інформації, зазначеної у висновку ГРД. Згідно з поданими деклараціями, її дохід від підприємницької діяльності становив: за 2021 рік - 804 650,00 гривень, за 2022 рік - 274 540,32 гривень, за 2023 рік - 725 320,58 гривень. Вказаний факт, на думку ОСОБА_1 , свідчить про неповний та необ`єктивний розгляд наданих доказів Комісією.
Також позивач акцентує увагу на тому, що отримання позики в червні 2021 року у розмірі 40 000 доларів США (пункт 45 оскаржуваного рішення) пояснює джерела коштів для придбання майнових прав на дві квартири  (в будинку, що будується) в Одесі загальною оплаченою вартістю 1 270 877 гривень у 2021 році (пункт 86 оскаржуваного рішення), а також придбання спільної часткової власності на квартиру в Одесі вартістю 1 297 800 гривень у 2018 році (пункт 85 оскаржуваного рішення).
ОСОБА_1 наголошує на тому, що Комісія не надала правової оцінки цим поясненням та наданим позивачем документам, обмежившись лише констатацією наявності «сумніву» та виразів на зразок «наважується на придбання» (пункт 94 оскаржуваного рішення). Такий підхід, на думку позивача, не відповідає вимогам щодо «належної мотивації його висновку: встановлення обставин, що мають значення… посилання на докази, якими такі обставини обґрунтовані, із зазначенням причин їх прийняття чи відхилення; оцінка доводів та аргументів особи», як це зазначив Верховний Суд.
Щодо непослідовності, відсутності логіки та зловживання дискреційними повноваженнями Комісією, які полягають у зміні оцінки порушень, позивач звертає увагу на наступне.
Перша палата Комісії в рішенні від 06 травня 2025 року № 6/ас-25 визнала, що помилки   ОСОБА_1 щодо недекларування фінансових зобов`язань, та недекларування доходів батька є «суттєвими» і знизила загальний бал на 45 балів за критерієм «сумлінність».
Пленарний склад Комісії у пункті 96 оскаржуваного рішення вказав: «щодо інших обставин, зазначених у висновку ГРД, на переконання Комісії, суддя надав обґрунтовані пояснення». Це означає, як стверджує ОСОБА_1 , що ці порушення, за які було знято 45 балів, фактично не були визнані визначальними.
Проте, одночасно пленарний склад Комісії перекваліфікував висновок щодо джерел походження доходів з «суттєвої» на «істотну невідповідність» (пункт 95 оскаржуваного рішення), що стало основною причиною негативного рішення.
Така зміна формулювання без конкретного правового обґрунтування відмінностей між «суттєвою» та «істотною» невідповідністю, на думку позивача, є прикладом юридичної тавтології та свідчить про відсутність чітких критеріїв та суб`єктивність оцінки Комісії (пункт 95 оскаржуваного рішення). 
Покликаючись на висновок Верховного Суду у справі № 9901/135/19, позивач зазначив, що обґрунтування вмотивованості ухваленого рішення лише дискреційністю повноважень та виключною компетенцією Комісії також не може вважатися достатнім. Ця зміна  термінології без належного пояснення порушує принцип правової визначеності та створює умови для довільного застосування критеріїв.
Щодо порушення принципу вмотивованості та суб`єктивізм у формулюваннях рішення, ОСОБА_1 зазначає наступне.
Використання у рішенні таких виразів, як «неспростований сумнів» (пункт 94 оскаржуваного рішення), «на переконання Комісії» (пункт 96 оскаржуваного рішення), є суто оціночним та відображає лише суб`єктивне сприйняття членів Комісії, а не об`єктивний аналіз доказів. Ці формулювання непідтверджені аналітичними або числовими даними і не можуть слугувати належною правовою підставою для висновку про невідповідність критеріям доброчесності.
На думку позивача, це прямо суперечить висновкам Верховного Суду, який наголошує на неприпустимості ухвалення рішень на підставі лише «внутрішнього переконання» без всебічного та об`єктивного розгляду всіх матеріалів справи та належного мотивування. Ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків.
Також позивач звертає увагу на порушення відповідачем принципу презумпції доброчесності та права на справедливу оцінку, зокрема з тих підстав, що Комісія не врахувала презумпцію доброчесності кандидата, поклавши тягар доведення «відсутності сумнівів» щодо доходів позивача виключно на нього, замість об`єктивного аналізу всіх наданих доказів.
Замість індивідуалізованої оцінки конкретної ситуації ОСОБА_1 , Комісія, на думку позивача, покликалася на загальні припущення, що є порушенням його права на справедливу та неупереджену оцінку.
Додатково позивач звертає увагу на результати голосування під час ухвалення оскаржуваного рішення (6 «ЗА», 7 «ПРОТИ» - пункт 97 оскаржуваного рішення), які не дозволили набрати необхідні голоси, що вказує на відсутність абсолютної впевненості членів Комісії щодо невідповідності ОСОБА_1 . 
Узагальнюючи доводи адміністративного позову, ОСОБА_1 вказав, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 02 червня 2025 року №62/ас-25 є необґрунтованим, немотивованим, непропорційним та таким, що порушує його права як учасника конкурсу на публічну службу. Воно не відповідає принципам справедливості, правової визначеності, об`єктивності та законності, оскільки ухвалене без належного аналізу фактів, з використанням суб`єктивних формулювань та без дотримання вимог до вмотивованості адміністративних актів, що встановлені законодавством та підтверджені сталою судовою практикою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. 
У відзиві на адміністративний позов представник відповідача в основному відтворює зміст рішень Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 06 травня 2025 року № 6/ас-25 та від 02 червня 2025 року №62/ас-25.
При цьому Комісія наголошує на тому, що проведення та визначення результатів кваліфікаційного оцінювання ОСОБА_1 здійснено у відповідно до вимог Закону та та регламентних процедур, визначених на його підставі, що дає підстави для висновку про відсутність з боку Комісії порушення прав та інтересів позивача.
Відповідач вказує на те, що Комісією під час проведення кваліфікаційного оцінювання додержаний принцип рівності умов кваліфікаційного оцінювання щодо надання позивачу розумної можливості представляти свої знання і уміння, матеріали досьє, доповнювати, спростовувати чи уточнювати дані, що містяться у досьє, надавати усні і письмові пояснення.
Особливу увагу представник відповідача звертає на те, що рішення Комісії може бути оскаржене та скасоване виключно, якщо рішення не містить покликання на визначені законом підстави його ухвалення або мотиви, з яких Комісія дійшла відповідних висновків. 
При цьому Комісія наголошує на тому, що як Законом, так і Положенням про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, встановлено, що рішення Комісії повинно містити підстави його ухвалення або мотиви, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
У світлі конкретних обставин цієї справи, з огляду на характер спірних правовідносин, відповідач вважає, що обов`язок Комісії наводити підстави ухвалення рішення або мотиви, з яких Комісія дійшла відповідних висновків, не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення.
Оскаржуване рішення Комісії містить підстави його ухвалення (критерії компетентності, професійної етики і доброчесності та набрані суддею бали за кожен з цих критеріїв). Водночас вмотивованим є рішення, в якому належним чином зазначені підстави, на яких воно ґрунтується.
Рішення Комісії від 02 червня 2025 року № 62/ас-25, як вказує відповідач, мотивовано наявністю фактичних обставин, що породжують фактичні та юридичні підстави для прийняття ухвалення відповідного рішення за результатами кваліфікаційного оцінювання позивача у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року №  94/зп-23 (зі змінами).
Також Комісія наголошує, що її повноваження стосовно оцінки встановлених щодо кандидата на посаду судді обставин на предмет відповідності його певному критерію є дискреційними. Ухвалення рішення відбувається за внутрішнім переконанням членів Комісії.
Зважаючи на принцип заснованості на законі й принцип законності  (статті 6, 19 Конституції України), жоден інший суб`єкт не має права перебирати на себе повноваження Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо кваліфікаційного оцінювання та ухвалення висновків про результати такого оцінювання.
Процедура кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді проводиться винятково на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які визначені положеннями Закону, й винятково уповноваженим суб`єктом - Комісією.
Таким чином, жоден інший суб`єкт чи орган, у тому числі й суд, не може втручатися у здійснення суб`єктом владних повноважень своєї компетенції, зокрема компетенції Комісії у процесі розв`язання питання відповідності судді визначеним у законі критеріям під час проведення кваліфікаційного оцінювання та перебирати на себе його повноваження.
Відповідно, лише Комісія наділена повноваженнями й адміністративним розсудом щодо кваліфікаційного оцінювання осіб, які виявили намір стати суддею й лише Комісія наділена правом ухвалювати відповідні рішення у підсумку такого оцінювання. Суд не має права зобов`язувати суб`єкта владних повноважень вчиняти дію, яку згідно зі законом такий суб`єкт здійснює «на свій розсуд», не може вказувати, яке конкретно рішення (дії) необхідно приймати (вчиняти) суб`єкту владних повноважень.
Відповідач зазначає, що фактичні обставини справи і зібрані докази свідчать про те, що Комісія, здійснюючи свої повноваження, не вийшла за межі своєї компетенції і, реалізовуючи дискреційні повноваження, дотрималася вимог до діяльності суб`єктів владних повноважень, закріплених у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, Комісія вважає, що дискреційне повноваження використала з метою, з якою воно було надано; з урахуванням принципу обґрунтованості, тобто з урахуванням усіх обставин, що мали значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), пропорційно, розсудливо.
У зв`язку з чим відповідач вважає, що рішення Комісії від 02 червня 2025 року № 62/ас-25 ґрунтується на законодавчих підставах, а його зміст відповідає суті законодавчого регулювання.
Відповідач наголошує, що саме Вища кваліфікаційна комісія суддів України, виконує делеговане державою повноваження щодо проведення конкурсу на зайняття вакантних посад суддів апеляційних судів та формування суддівського корпусу з числа осіб, які за своїми особистими та моральними якостями здатні здійснювати правосуддя на професійній основі.
Комісія звертає увагу на те, що мета, процедура та правові наслідки кваліфікаційного оцінювання суддів чітко визначені та врегульовані Конституцією України, а також Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Положення законодавства, що регулює спірні правовідносини, є зрозумілим, точним і передбачуваним.
З наведеного, на думку Комісії, висновується таке: якщо суддя (кандидат на посаду судді), до числа яких належить і позивач, був ознайомлений не тільки з вимогами цитованого вище законодавства, а й виявив бажання пройти відповідну процедуру оцінювання, то він міг передбачити, що наслідки такого оцінювання могли бути як позитивні, так і негативні. 
Комісія акцентує на тому, що конкурсна процедура та процедура кваліфікаційного оцінювання стосовно позивача була проведена в порядку та відповідно до вимог чинного законодавства України, дії Комісії були повністю регламентовані нормами Закону та нормативними актами, ухваленими Комісією на основі положень Закону, будь-які порушення прав, свобод чи законних інтересів ОСОБА_1 як учасника процедури конкурсу та кваліфікаційного оцінювання відсутні, оскаржуване рішення Комісії містить правові підстави та мотиви їх ухвалення.
Узагальнюючи наведене, відповідач вважає, що позовна заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки Комісія, ухвалюючи рішення від 02 червня 2025 року № 62/ас-25, діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України з дотриманням критеріїв, визначених у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповіді на відзив ОСОБА_1 вказує на те, що Комісія у відзиві на позовну заяву обмежується загальними твердженнями про надану їй дискрецію, але не спростовує ключових доводів, викладених позивачем у позові.
Зокрема, на думку позивача, Комісія:
- не заперечує фактичної відсутності належних мотивів у своєму рішенні № 62/ас-25 від 02 червня 2025 року;
- не надає жодного аналізу доказів, поданих ОСОБА_1 в межах кваліфікаційного оцінювання та наведених у позовній заяві, а лише оперує суб`єктивними «сумнівами»;
- не спростовує головної тези - що рішення Комісії у пленарному складі фактично повторює висновки рішення першої палати без будь-якої переоцінки або виправлення очевидних помилок, що в ньому містились.
Щодо тверджень Комісії про «законність» та «вмотивованість» рішення від 02 червня 2025 року, ОСОБА_1 вказує на те, що рішення, яке базується на суб`єктивних «сумнівах» та «переконаннях» без належного правового аналізу та спростування наданих ним пояснень, є невмотивованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства. Метою кваліфікаційного оцінювання є визначення здатності кандидата здійснювати правосуддя, що передбачає об`єктивне дослідження його відповідності встановленим критеріям, а не пошук незначних недоліків чи формування суб`єктивних припущень.
Щодо покликання Комісії на «дискреційні повноваження», позивач вказує на те, що відповідач наголошує на наявності у нього дискреційних повноважень, проте  навіть у межах дискреційних повноважень рішення адміністративного органу обов`язково має відповідати критеріям правомірності, визначеним, зокрема, частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Воно повинно бути: мотивованим та логічно послідовним; обґрунтованим у правовому сенсі; прийнятим безсторонньо та пропорційно; з урахуванням усіх обставин, що мали значення для прийняття рішення.
Оскаржуване рішення, на думку позивача, не відповідає жодному з цих критеріїв. Покликання відповідача на дискрецію без належної мотивації своїх висновків перетворює її на свавілля, що є неприпустимим в правовій державі.
Також позивач звертає увагу на те, що висновок Комісії про «істотну невідповідність» зроблено взагалі без належного аналізу поданих ним документів та пояснень. Таке ігнорування фактичних обставин є прямим порушенням вимог статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачає ухвалення мотивованого рішення за результатами дослідження досьє та проведення співбесіди.
ОСОБА_1 звернув увагу на те, що відповідач, обґрунтовуючи свої сумніви щодо достовірності його доходів та формулюючи висновок про «істотну невідповідність», покликається на пункт 22 Єдиних показників відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання, професійної етики та доброчесності (далі - Єдині показники), згідно з яким «рівень життя кандидата на посаду судді відповідає задекларованим доходам, якщо рівень його майнового стану не викликає у звичайної розсудливої людини обґрунтованого сумніву в можливості правомірного його формування за рахунок задекларованих доходів, отриманих із законних джерел».
Позивач наголошує на тому, що надав вичерпні пояснення та підтверджуючі документи щодо джерел формування його майнового стану та здійснених витрат, проте Комісія, формулюючи свій висновок, виявила упередженість та не врахувала усіх наявних у матеріалах досьє доказів щодо доходів дружини позивача. 
Неврахування цих ключових документів (декларацій за 2021-2023 роки) призвело до помилкового висновку Комісії щодо загального розміру доходу дружини позивача, що, у свою чергу, обумовило необґрунтовані «сумніви» щодо можливості формування активів. Це свідчить про неповний та необ`єктивний розгляд Комісією наданих позивачем доказів.
Таке ігнорування наявних та релевантних доказів, на думку позивача, прямо суперечить вимогам Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням Комісії від 22 січня 2025 року № 20/зп-25. Зазначене Положення визначає методологію та засоби встановлення відповідності критеріям, що передбачає всебічне, повне та об`єктивне дослідження всіх наданих документів.
Неврахування ключових декларацій, які спростовували б їхні «сумніви», свідчить про порушення Комісією власної методології та засобів оцінювання.
Комісія, висловлюючи «обґрунтований сумнів», не надала жодних доказів, які б спростовували або ставили під обґрунтований сумнів правдивість наданих позивачем пояснень та документів. Суб`єктивний «сумнів», без конкретних доказів неправомірності або незаконного походження коштів, не може бути єдиною та достатньою підставою для висновку про «істотну невідповідність» критерію доброчесності. Для застосування пункту 22 Єдиних показників Комісія мала б довести, що надані позивачем джерела є незаконними або що їх недостатньо для пояснення майнового стану, а не лише висловлювати припущення.
Також ОСОБА_1 звертає увагу на те, що у відзиві Комісія не пояснює, у чому полягає відмінність між поняттями «суттєва» та «істотна» невідповідність критеріям доброчесності. 
Позивач вказав, що Комісія у складі Першої палати виставила позивачу 60 знятих балів за критерієм доброчесності, що, за шкалою оцінювання, не виключало отримання позитивного висновку (240 із 300 балів, що перевищує 75% прохідного балу). При цьому Комісія першої палати прямо зазначила, що «не встановлено істотних обставин, які б могли свідчити про невідповідність» критеріям доброчесності.
При цьому пленарний склад Комісії не вніс жодних змін до кількості балів та не зняв додаткових балів. Він лише змінив формулювання висновку без будь-якого нового аналізу або обґрунтування, чому ті самі факти, які раніше не були визнані «істотними», раптом набули істотності.
Така зміна формулювань без зміни фактичної оцінки та без нового аналізу є свідченням непослідовності, відсутності об`єктивності та належної мотивації. Це також означає, що рішення пленарного складу є фактично повторним і не є незалежним оцінюванням, а отже - порушує принцип індивідуального підходу до кандидата, визначений Положенням про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання.
Рішення про непідтвердження здатності позивача здійснювати правосуддя, ухвалене 7 голосами «ПРОТИ» при 6 голосах «ЗА», на думку ОСОБА_1 не лише не відповідає вимогам статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо кворуму для подолання висновку Громадської ради доброчесності (не менше 9 голосів), але й є рішенням меншості, яка змогла блокувати позитивний результат. Це свідчить про відсутність консенсусу та належного обґрунтування висновку про «істотну невідповідність».
ОСОБА_1 наголошує на тому, що висновок пленарного складу про «істотну невідповідність» на тлі високих показників, без нових доказів чи спростування пояснень позивача, є абсолютно необґрунтованим і таким, що суперечить власним висновкам Комісії.
Виявлені «недоліки» у декларуванні, які сама Комісія визнала «неумисними» та «технічними помилками», не можуть бути підставою для такого кардинального висновку, який перекреслює всі позитивні результати кваліфікаційного оцінювання.
Відзив Комісії, на думку позивача, не спростовує жодного з його ключових доводів, наведених у позові: не містить належного правового аналізу; не спростовує відсутність мотивів та обґрунтування ухваленого рішення; не доводить, що рішення ухвалене з дотриманням принципів об`єктивності, пропорційності та індивідуального підходу; лише повторює суб`єктивні висновки без належної переоцінки фактів та спростування наданих пояснень.
IV. ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ОЦІНКА СУДУ
Відповідно до частини другої статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.
Згідно із частиною першою статті 79 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній до 30 грудня 2023 року) конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу.
Відповідно до частин третьої - п`ятої цієї статті для проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює рішення про його оголошення, розміщує відповідну інформацію на своєму офіційному веб-сайті і веб-порталі судової влади та публікує її у визначених нею друкованих засобах масової інформації не пізніш як за місяць до дня проведення конкурсу. Загальний порядок подання заяви для участі у конкурсі та умови його проведення визначаються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України. Інформація про подання заяви для участі у конкурсі на заміщення конкретної вакантної посади судді оприлюднюється на офіційному веб-сайті Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
На виконання зазначених вище положень Закону Комісією рішенням від 14 вересня 2023 року №94/зп-23 оголошено конкурс на зайняття 532 вакантних посад суддів в апеляційних судах згідно з додатком (в тому числі в апеляційних судах із розгляду адміністративних справ - 66 вакантних посад), в якому ОСОБА_1 виявив бажання взяти участь. 
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» від 09 грудня 2023 року № 3511-IX внесено зміни до Закону України «Про судоустрій та статус суддів», зокрема викладено в новій редакції Розділ IV «Порядок зайняття посади судді» та доповнено пунктами 57-61 розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення». Вказаний Закон набрав чинності 30 грудня 2023 року.
Відповідно до пункту 57 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Вища кваліфікаційна комісія суддів України завершує конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційних судів, оголошений рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23, за правилами, які діють після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри».
На момент набрання чинності Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» від 09 грудня 2023 року № 3511-IX, конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційних судів, оголошений рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23, був на етапі подання документів особами, які виявили бажання взяти участь у ньому, відтак його продовження та завершення, повинно відбуватися за правилами, визначеними Законом України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції, чинній з 30 грудня 2023 року.
Статтею 79 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон) установлено, що конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до Закону та положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, що затверджується Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, з дотриманням вимог законодавства про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків.
З урахуванням змісту частини другої статті 79-3 Закону у конкурсі на зайняття вакантної посади судді апеляційного суду може брати участь особа, яка відповідає вимогам до кандидата на посаду судді, за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердила здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією, а також відповідає одній із вимог, визначених частиною першою статті 28 (для апеляційного суду) Закону. 
Процедуру проведення Комісією кваліфікаційного оцінювання врегульовано главою 1 розділу V Закону. Отже, необхідною умовою зайняття посади судді є проходження кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності кандидата на посаду судді здійснювати правосуддя у відповідному суді.
Частиною другою статті 83 Закону установлено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться Комісією з метою визначення здатності кандидата на посаду судді здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Визначено критерії кваліфікаційного оцінювання: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. 
Відповідно до частини п`ятої статті 83 Закону порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.
Рішенням Комісії від 22 січня 2025 року № 20/зп-25 затверджено Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення (далі - Положення про кваліфікаційне оцінювання). Пунктами 1.3- 1.4 передбачено, що завданням кваліфікаційного оцінювання є встановлення відповідності кандидата на посаду судді вимогам до посади судді за критеріями компетентності (професійна, особиста, соціальна), доброчесності та професійної етики згідно з визначеними показниками, а основними принципами кваліфікаційного оцінювання є автономність, запобігання конфлікту інтересів, об`єктивність, неупередженість, прозорість, публічність, рівність умов для кандидатів на посаду судді.
Суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 успішно пройшов перший етап конкурсу «Складання кваліфікаційного іспиту» та підтвердив відповідність критерію професійної компетенції. Вказаний факт не є спірним у цій справі.
Оцінювання Комісією критеріїв (показників) особистої та соціальної компетентності ОСОБА_1 на етапі «Дослідження досьє та проведення співбесіди» та результати,  сформовані в процесі такого оцінювання, позивач не оскаржує.
Спірним у цій справі є дії Комісії та її висновки, сформульовані на етапі «Дослідження досьє та проведення співбесіди» за результатами дослідження критерію доброчесності та професійної етики.
Суд наголошує на тому, що підставою для визнання ОСОБА_1 таким кандидатом на посаду судді, що не підтверджує здатності здійснювати правосуддя в апеляційному суді слугувало те, що у Комісії залишився неспростованим сумнів: як людина, яка мала незначні доходи, а в окремі роки взагалі їх не мала, наважується на придбання об`єктів нерухомості, отримання в позику сум, що кратно перевищують раніше отримані доходи, і водночас має ресурси для повернення отриманих позик, підтримання рівня життя сім`ї, розвитку підприємницької діяльності, здатності надавати юридичні послуги безоплатно, акумулювати значні суми коштів на рахунках і в готівці (пункт 94 оскаржуваного рішення).
З огляду на пункт 22 Єдиних показників для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді), життя кандидата на посаду судді відповідає задекларованим доходам, якщо рівень його майнового стану не викликає у звичайної розсудливої людини обґрунтованого сумніву в можливості правомірного його формування за рахунок задекларованих доходів, отриманих із законних джерел відповідно, Комісія звернула увагу на такі факти:
1. Сумарний дохід ОСОБА_1  за 8 років (2014 - 2021 роки) становив 84545 гривень, при цьому у 2015, 2017, 2020 та 2021 роках у ОСОБА_1 відсутній офіційний дохід;
2. Сумарний дохід ОСОБА_2 (дружина ОСОБА_1 , у шлюбі до червня 2021 року) в період з 2014 року до 2021 року 318  926 гривень;
3. Здійснення подружжям суттєвих витрат, а саме:
- набуття у спільну часткову власність квартиру у місті Одеса вартістю 1297800 гривень (договір купівлі-продажу від 20 січня 2018 року №60);
- набуття майнових прав на дві квартири в місті Одеса, відповідно до договорів асоційованого членства у споживчому товаристві «БУДОВА-АРТ» від 16 червня 2021 року №2/116 та «БУДОВА-ФІНАНС» від 16 червня 2021 року №2/68-БФ, вартість яких сукупно становить 1270877 гривень;
4. Декларування ОСОБА_1 в розділі «Грошові активи» декларації за 2022 рік готівкові кошти 20000 доларів США та кошти, розміщені на банківських рахунках - 299  924 гривні.
5. Підтримання мінімального матеріального забезпечення потреб сім`ї з 4 осіб вимагає суттєвого рівня доходу.
Проаналізувавши оскаржуване рішення Комісії, Суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Частина сьома статті 101 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» вказує на те, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.
Відповідно до частин другої та третьої статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:
1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
Суд не встановив обставин чи підстав для скасування спірного рішення, визначених пунктами 1-3 статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Щодо наявності підстав для скасування рішення Комісії з підстав, визначених пунктом 4 частини четвертої статті 88 Закону, Суд звертає увагу на наступне.
Частиною дев`ятою статті 69 Закону визначено, що кандидат на посаду судді відповідає критерію доброчесності, якщо відсутні обґрунтовані сумніви у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.
Вказану норму відтворено і в пункті 2.12 Положення про кваліфікаційне оцінювання.
Пунктом 2.14 Положення про кваліфікаційне оцінювання визначено, що для оцінки відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям доброчесності та професійної етики Комісією враховуються Єдині показники для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді), які відповідно до частини шостої статті 83 Закону затверджує Вища рада правосуддя після консультацій з Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, Радою суддів України та Громадською радою доброчесності.
На виконання вказаних вище положень, Вища рада правосуддя розробила Єдині показники для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді), які затвердженні рішенням Вищої ради правосуддя №  3659/0/15-24 від 17 грудня 2024 року.
Аналіз вказаного рішення Вищої ради правосуддя свідчить про те, що воно фактично розтлумачує показники, які визначені Законом України «Про судоустрій і статус суддів» для встановлення відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності та професійної етики судді.
Як зазначалося вище, підставою для висновку про визнання ОСОБА_1 таким кандидатом на посаду судді, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя в апеляційному суді слугувало те, що він не відповідає пункту 22 Єдиних показників для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді), а саме критерію - «відповідність рівня життя задекларованим доходам». 
Пункт 22 Єдиних показників для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді) передбачає, що рівень життя судді (кандидата на посаду судді) відповідає задекларованим доходам, якщо рівень його майнового стану не викликає у звичайної розсудливої людини обґрунтованого сумніву в можливості правомірного його формування за рахунок задекларованих доходів, отриманих із законних джерел, якщо, зокрема, але не виключно:
1) у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування зазначено все майно судді (кандидата на посаду судді), що має бути внесено до декларації згідно із Законом України «Про запобігання корупції», а задекларована вартість такого майна відповідає вартості набуття чи останній грошовій оцінці;
2) суддя (кандидат на посаду судді) та / чи члени його сім`ї відчужили об`єкти цивільних прав за оплатним договором за ціною, що істотно не відрізняється від ринкової;
3) суддя (кандидат на посаду судді) здійснював витрати, розмір яких відповідає його рівню життя, задекларованим доходам.
Суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах (зокрема від 10 листопада 2022 року у справі № 9901/355/21, від 30 травня 2024 року у справі №990/3/24) неодноразово зазначала, що критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль відіграє судова влада у становленні правової держави. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу суддів, запорукою формування довіри народу до суддів та судової влади в цілому. 
В той же час Суд вважає за необхідне наголосити на тому, що правова процедура (fair procedure - справедлива процедура) є складовою принципів законності та верховенства права і передбачає правові вимоги до належного прийняття актів органами публічної влади.
У Рішенні від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018 (справа № 1-123/2018(4892/17) Конституційний Суд України зазначив, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними.
Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року під дискреційним слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.
Європейська Комісія «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25- 26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev) схвалила Доповідь «Верховенство права» (далі - Доповідь), у якій до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).
У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення з достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.
Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді зазначено, що хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним з поняттям верховенства права.
З огляду на практику ЄСПЛ, згідно зі загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у цих актах висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі «Дружстевні заложна пріа та інші проти Чеської Республіки» від 31 липня 2008 року, рішення у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» від 22 листопада 1995 року, рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру» від 21 липня 2011 року, рішення у справі «Путтер проти Болгарії» від 2 грудня 2010 року).
Наведене дає підстави стверджувати, що межі дискреції Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у процесі розв`язання питання про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Процес розгляду Комісією цього питання, як і ухвалене за результатом цього процесу рішення, мають бути зрозумілими як кандидату на посаду судді, стосовно якого розглядалося питання, так і незалежному сторонньому спостерігачеві.
Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку рішення має демонструвати, приміром, що доводи / пояснення кандидата на посаду судді взято до уваги, і, що важливо, давати розуміння, якими мотивами та критеріями керувалася Комісія, коли оцінювала цього кандидата.
При цьому частиною першою статті 88 Закону передбачено, що Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.
З огляду на викладене Суд вважає, що вмотивованість рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання особи такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді є не лише формальним дотриманням вимог закону, а повинна забезпечити дотримання принципу правової визначеності у питанні встановлення підстав для визнання особи такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що відповідно до завдань адміністративного судочинства, визначених статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, передбаченими у цій статті й інших законах. Водночас оцінка Верховним Судом мотивів та обґрунтованості оспорюваних рішень Комісії не є втручанням у її дискреційні повноваження (постанова від 11 липня 2024 року у справі № 990/183/23).
У процедурі розв`язання Комісією питання про визнання особи такою, що не підтвердила здатності здійснювати правосуддя, негативне рішення має містити не лише покликання на визначені законом підстави для ухвалення такого рішення, а й мотиви, з яких Комісія дійшла висновку про наявність обставин, з якими пов`язується обґрунтований сумнів щодо відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики, або інших обставин, які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
Суд не заперечує, що Вища кваліфікаційна комісія судді України відповідно до свого статусу, повноважень, встановленого законом порядку, мети і завдань, які перед нею стоять, вільна у виборі будь-яких підстав і, керуючись власною оцінкою цих підстав, має право засумніватися у відповідності кандидата на посаду судді критеріям та умовам, за яких можливе для визнання цієї особи такою, що підтвердила здатність здійснювати правосуддя.
Водночас Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ухвалюючи рішення про визнання ОСОБА_1 таким кандидатом на посаду судді, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді, зазначивши про неспростовні сумніви, зумовлені незначним доходом позивача та його діями спрямованими на придбання об`єктів нерухомості, Комісія в оскаржуваному рішенні не надає жодної оцінки правочинам, спрямованим на продаж майна ОСОБА_1 та його дружини, та можливості витратити кошти, отримані в результаті реалізації вказаних правочинів на купівлю нового нерухомого майна.
Окрім того,  рішення Комісії не містить беззаперечних обґрунтувань щодо неможливості ОСОБА_1 та його дружини повернути отриманий у 2018 року кредит у сумі 30000 доларів в період до кінця 2021 року.
Щодо набуття майнових прав на дві квартири в місті Одеса, відповідно до договорів асоційованого членства у споживчому товаристві «БУДОВА-АРТ» від 16 червня 2021 року №2/116 та «БУДОВА-ФІНАНС» від 16 червня 2021 року №2/68-БФ, вартість яких сукупно становить 1270877 гривень, Комісія в спірному рішенні не встановила хто саме став набувачем майнових прав, чи перебували ці особи на момент укладення договорів у шлюбі, та, відповідно співвідношення їх фінансового внеску з метою набуття вказаних прав як в момент укладення договору, так і до завершення здійснення відповідних виплат.
Знову ж таки, рішення Комісії не містить беззаперечних обґрунтувань щодо неможливості ОСОБА_1 повернути отриманий у 2021 року кредит у сумі 40000 доларів в період до листопада 2023 року, з урахуванням доходів позивача у 2022-2023 роках, як і не оцінено доводів позивача щодо можливості передати майнові права кредитору у випадку неможливості сплатити кредит.
Щодо зазначення в розділі 12 «Грошові активи» декларації за 2022 рік відповідних коштів, Суд звертає увагу на те, що оскаржуване рішення не містить жодних обґрунтованих сумнівів щодо можливості декларування ОСОБА_1 відповідних сум у 2022 році.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суду наголошує, що одним із завдань адміністративного судочинства є перевірка реалізації суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень, зокрема за критеріями обґрунтованості, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
При цьому вимога щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень означає, що таке рішення повинне прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття. Цей критерій відображає принцип обґрунтованості рішення або дії. Він вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так й інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього суб`єкт владних повноважень має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад документи, пояснення осіб, висновки експертів тощо. Суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків. Несприятливе для особи рішення повинне бути вмотивованим.
Зазначений висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 07 листопада 2024 року у справі № 990/124/24.
Ураховуючи наведене вище, Суд констатує передчасність висновків, що містяться в оскаржуваному рішенні, оскільки Комісія не надала належного обґрунтування щодо прийняття або відмови у прийнятті доводів ОСОБА_1 стосовно його доходів та, відповідно, можливості здійснювати правочини, спрямовані на отримання майнових прав.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі обставин, у зіставленні з правовим регулюванням спірних правовідносин, Суд висновує, що оскаржуване рішення Комісії не відповідає критеріям обґрунтованості, визначеним статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України, що є самостійною та достатньою підставою для визнання його протиправним і скасування.
Доводи Комісії стосовно того, що оскаржуване рішення містить покликання й мотиви його ухвалення, обґрунтування підстав, за наявності яких у Комісії виник обґрунтований сумнів у відповідності позивача критеріям, визначеним Законом, на підставі чого Комісія дійшла висновків про визнання ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатність здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді, спростовуються висновками Суду, наведеними вище в мотивувальній частині цього рішення.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожен аргумент. Тому за наведених підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені позивачем, оскільки вони не є визначальними для ухвалення рішення у справі.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні ОСОБА_1 підлягають задоволенню.
При цьому Суд зауважує, що при повторному розгляді Комісією питання щодо підтвердження здатності ОСОБА_1 здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді, відповідач повинен врахувати висновки, викладені в цьому судовому рішенні.
Згідно із частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на обґрунтованість і наявність підстав до задоволення позовних вимог, колегія суддів вбачає за необхідне присудити на користь позивача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору на загальну суму 1211,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Керуючись статтями 2, 22, 139, 241-246, 250, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ВИРІШИВ:
Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Визнати протиправним та скасувати рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 62/ас-25 від 02 червня 2025 року про визнання ОСОБА_1 таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді.  
Зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України повторно розглянути питання щодо підтвердження здатності ОСОБА_1 здійснювати правосуддя в апеляційному адміністративному суді з урахуванням правової оцінки, наданої Верховним Судом у цьому рішенні.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (код ЄДРПОУ 37316378, адреса: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, цей строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення складене та підписане 25 серпня 2025 року.
Головуюча                                                                                          Р. Ф. Ханова
Судді                                                                                                      І. А. Гончарова
                                                                                          І. Я. Олендер
                                                                                                                 В. В. Хохуляк 
                                                                                                            В. П. Юрченко