ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 червня 2025 року
м. Київ
справа № 758/10642/22-ц
провадження № 61-3511св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю. 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України,
третя особа - Державне підприємство «Український карантинний розсадник,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Міністерства розвитку громад, територій та  інфраструктури України на постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 рокув складі колегії суддів: Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М., Ящук Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства розвитку громад та  територій від 24 жовтня 2022 року № 353К/ОС; поновити його на посаді виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Український карантинний розсадник» (далі - ДП «Український карантинний розсадник») з  24  жовтня 2022 року; та стягнути з Міністерства розвитку громад та територій середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2022 року до дати ухвалення рішення.
Позовні вимоги мотивував тим, що з 15 липня 2019 року працював на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Український карантинний розсадник» на  підставі наказу від 15 липня 2019 року № 254Л/ОС.
Трудовий контракт та строковий трудовий договір з ним не укладався і  за  спільною мовчазною згодою сторін був продовжений на невизначений строк.
Однак 24 жовтня 2022 року йому стало відомо, що наказом від 24 жовтня 2022  року № 353К/ОС відповідач звільнив його із займаної посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору.
Вважав звільнення незаконним, оскільки він перебував у трудових відносинах з  відповідачем на підставі безстрокового трудового договору. Звільнення відбулося у період його тимчасової непрацездатності.
Крім того, в оскаржуваному наказі міститься спонукання його до незаконних дій,  а  саме наказом його зобов`язано призначити уповноважену особу за  відсутності такої в штатному розписі, що є перевищенням його повноважень згідно зі статутом підприємства.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року в  позові відмовлено.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений строковий трудовий договір, строк дії якого визначався настанням юридичного факту, а саме закінченням строку покладення на  позивача обов`язків директора підприємства, тобто 14 січня 2020 року, тому звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України не суперечить вимогам закону.
Доводи позивача про його звільнення у період тимчасової непрацездатності не  заслуговують на увагу, оскільки він не повідомив відповідача про свою непрацездатність.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року скасовано та  ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.
Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України від 24 жовтня 2022 року.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язки директора ДП «Український карантинний розсадник» з 25 жовтня 2022 року.
В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що після 14 січня 2020  року позивач більше ніж два з половиною роки продовжував виконувати обов`язки директора підприємства. Доказів призначення на цю посаду іншої особи суду не надано. Тому відповідач не мав правових підстав для його звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору, у зв`язку з чим позовні вимоги про поновлення на роботі підлягають задоволенню.
Водночас вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають, оскільки заявлені до неналежного відповідача, яким у цьому спорі має бути ДП «Український карантинний розсадник».
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У березні 2024 року Міністерство розвитку громад, території та інфраструктури України подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року та залишити в  силі рішення Подільського районного суду міста Києва від 14 вересня 2023 року.
Як на підставу касаційного оскарження посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме: суд застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року в  справі № 310/2284/17, від 20 липня 2021 року в справі № 910/10306/20, від 19  травня 2021 року в справі № 591/5815/18, від 03 квітня 2020 року в справі № 592/14592/18, від 11 листопада 2020 року у справі № 686/27915/18.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що  трудові відносини, які виникли між виконуючим обов`язки директора підприємства та власником або уповноваженим ним органом, не можуть бути встановлені на невизначений строк, так як посада виконуючого обов`язки директора є тимчасовою і припинення таких трудових відносин закон пов`язує з  часом призначення керівника підприємства у встановленому законодавством порядку.
З ОСОБА_1 був укладений письмовий, оформлений наказом про покладення обов`язків, строковий трудовий договір, обмежений зазначеною в ньому датою - до 14 січня 2020 року. Відповідно Міністерство мало право припинити трудовий договір з позивачем з підстав закінчення строку.
Касаційна скарга не містить жодних доводів на спростування висновку суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд постанову суду в цій частині не переглядає.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 01 серпня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
06 вересня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Позиція Верховного Суду
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 15 липня 2019 року № 254К/ОС на   ОСОБА_1 з 15 липня 2019 року до 14 січня 2020 року покладено виконання обов`язків директора ДП «Український карантинний розсадник» за його згодою.
Листом від 09 січня 2020 року № 7/23/255-20 першого заступника міністра Міністерства розвитку громад та територій України повідомлено ОСОБА_1 про те, що відповідно до статті 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору трудові відносини фактично тривають і жодна сторона не  вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на  невизначений строк, у зв`язку з чим, у разі наявності в нього наміру припинити виконання обов`язків директора ДП «Український карантинний розсадник» він має повідомити про це Управління (службу) управління персоналом Мінрегіону, звернувшись із відповідною заявою.
Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 24 жовтня 2022  року № 353К/ОС, виконувача обов`язків директора ДП «Український карантинний розсадник» ОСОБА_1 звільнено 24 жовтня 2022 року у зв`язку з  закінченням строку трудового договору відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України. Зобов`язано ОСОБА_1 підготувати та передати уповноваженій ним особі за актами приймання-передачі оригінали установчих документів, печатки, штампи, майно та фінансово-господарську документацію ДП «Український карантинний розсадник».
Відповідно до інформації з особистого електронного кабінету ОСОБА_1 на  офіційному веб-порталі Пенсійного фонду України, йому відкривалися листки з непрацездатності з 03 жовтня 2022 року до 12 жовтня 2022 року; з 13 жовтня 2022 року до 19 жовтня 2022 року; з 20 жовтня 2022 року до 28 жовтня 2022 року.
На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2022 року відповідач був реорганізований шляхом приєднання до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що  включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає  або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у  статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у  прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Тлумачення положень статті 5-1, частини першої статті 235 КЗпП України свідчить про те, що на особу, яка є виконуючим обов`язки за певною посадою, поширюється трудове законодавство, гарантії забезпечення права на працю, у тому числі й можливість захисту від незаконного звільнення.
Подібний висновок викладений в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 січня 2020 року в справі № 654/941/17.
Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за  якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з  підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.
Строк, на який працівник наймається на роботу, зазначається у наказі про прийняття на роботу (призначення на посаду). Саме формулювання змісту наказу про прийняття на роботу працівника чи про призначення, наприклад, керівника (виконуючого обов`язки керівника) зазначається у письмовій формі домовленості сторін трудового договору.
Пунктом 4 частини першої статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що уповноважені органи управління відповідно до покладених на  них завдань призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних унітарних підприємств, у яких не утворено наглядову раду, установ, організацій та господарських структур, у статутному капіталі яких більше 50  відсотків акцій (часток) належать державі, та в яких не утворено наглядову раду, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за  дотриманням їх вимог.
Згідно з пунктом 10 Статуту ДП «Український карантинний розсадник», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та  житлово-комунального господарства від 10 травня 2012 року № 211, управління підприємством здійснюється його директором, який призначається Уповноваженим органом управління, яким є Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (пункт 1  Статуту). Призначення директора підприємства на роботу здійснюється Уповноваженим органом управління на умовах, визначених у контракті, у якому визначаються строк контракту, права, обов`язки і відповідальність директора, умови його матеріального забезпечення, порядок та умови розірвання контракту та звільнення з посади директора.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2008 року № 777 затверджено Порядок проведення конкурсного відбору керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки (далі - Порядок № 777).
Пунктом 1-2 цієї постанови встановлено, що рішення про необхідність проведення конкурсного відбору для призначення керівника суб`єкта господарювання державного сектору економіки приймається міністерством, Фондом державного майна, іншим органом, що здійснює управління об`єктами державної власності, крім призначення керівника підприємства, що має стратегічне значення для економіки та безпеки держави і вартість активів якого за даними останньої фінансової звітності або річний розмір чистого доходу якого перевищує 200 млн гривень, та керівника особливо важливого для економіки підприємства (підприємства, вартість активів якого за даними останньої фінансової звітності перевищує 2 млрд гривень або річний розмір чистого доходу якого перевищує 1,5 млрд гривень).
Контракт з керівником суб`єкта господарювання державного сектору економіки укладається міністерством, Фондом державного майна, іншим органом, що  здійснює управління об`єктами державної власності, у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993  року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» і від 02 серпня 1995  року  № 597 «Про Типову форму контракту з керівником підприємства, що  є  у  державній власності», статутом зазначеного суб`єкта.
Отже, для призначення керівника підприємства, що має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, та керівника особливо важливого для економіки підприємства проведення конкурсного відбору є обов`язковим, тоді як для призначення керівника іншого суб`єкта господарювання державного сектору економіки конкурсний відбір проводиться в разі прийняття уповноваженим органом, що здійснює управління об`єктами державної власності, рішення про необхідність проведення такого відбору.
Чинний КЗпП України не містить норм щодо тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою, відповідно не містить нормативного регулювання порядку призначення та звільнення виконувача обов`язків керівника підприємства.
Водночас характер такої роботи та аналіз нормативно-правових актів України дає підстави для висновку про те, що посада виконуючого обов`язки керівника підприємства є тимчасовою і припинення таких трудових відносин закон пов`язує з визначеною в наказі про призначення на посаду конкретною датою їх  припинення або з часом призначення керівника підприємства за контрактом (у передбачених законом випадках - за результатами конкурсного відбору).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.
Тобто, у тих випадках, коли трудовий договір укладався до настання конкретного терміну або певної події, такий договір вважається укладеним на  певний строк. Тому настання обумовленого строку чи події є підставою для припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку.
Водночас, якщо такий термін чи подія настали, проте жодна зі сторін не  поставила вимогу про припинення трудових відносин і такі відносини між сторонами фактично тривають, немає підстав для припинення трудового договору у зв`язку із настанням такого строку чи події.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У цій справі встановлено, що наказом № 254К/ОС від 15 липня 2019 року відповідач на підставі пункту 4 частини першої статті 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» поклав на ОСОБА_1 виконання обов`язків директора ДП  «Український карантинний розсадник» на строк, який закінчився 14 січня 2020 року.
Відповідно саме 14 січня 2020 року відповідач мав право звільнити позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
Однак наказ про звільнення позивача у зв`язку із закінченням строку трудового договору 14 січня 2020 року відповідач не видав та після цього, за взаємною згодою сторін, ОСОБА_1 продовжував виконувати обов`язки директора ДП «Український карантинний розсадник» ще понад два з половиною роки.
Тобто, відповідач з власної ініціативи допустив продовження трудових відносин з позивачем без визначення конкретної дати або настання певної події їх припинення, про що свідчить його лист від 09 січня 2020 року № 7/23/255-20.
При цьому ні на час призначення позивача на посаду виконуючого обов`язки, ні  на час його звільнення законодавство України не встановлювало обмежень щодо строку тимчасового виконання обов`язків керівника підприємства, яке відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і  безпеки держави» від 04 березня 2015 року № 83 не відноситься до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави, та згідно з Порядком № 777 не відноситься до особливо важливих для економіки підприємств.
Відповідач не пов`язував звільнення ОСОБА_1 з прийняттям рішення про необхідність проведення конкурсного відбору для призначення керівника ДП  «Український карантинний розсадник» чи призначення іншої особи на  цю  посаду і жодних доказів на підтвердження настання такої обставини, тобто, що настала передбачена законодавством подія для припинення трудових відносин з виконуючим обов`язки керівника підприємства, матеріали справи не  містять.
Водночас пов`язувати звільнення позивача з подією, яка відбулася за два з  половиною роки до звільнення, роботодавець, який після настання такої події з власної ініціативи допустив продовження трудових відносин без визначення конкретного строку їх закінчення, не мав права. 
Таким чином, установивши, що відповідач не мав законних підстав для звільнення ОСОБА_1 24 жовтня 2022 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про поновлення його на роботі.
Висновок суду апеляційної інстанції не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у зазначених у касаційній скарзі постановах.
Висновки Великої Палати Верховного Суду про застосування положень Порядку № 777 та пункту 2  частини першої статті 36 КЗпП України у їх співвідношенні, викладені в  постанові від 22 травня 2024 року в справі № 366/3222/21 після подання касаційної скарги, колегія суддів не враховує, з огляду на таке.
За обставинами справи № 366/3222/21 між сторонами існували трудові відносини за строковим трудовим договором, закінчення строку дії якого було пов`язано з настанням певної події - призначенням керівника підприємства в  установленому законом порядку, тоді як за обставинами цієї справи сторони не пов`язували припинення трудових відносин з настанням будь-якої події.
Більше того, правовідносини в справі № 366/3222/21 виникли щодо звільнення з  роботи виконуючого обов`язки ДСП «Центральне підприємство з поводження з  радіоактивними відходами», яке відноситься до об`єктів державної власності, що має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, порядок призначення керівника якого відбувається з визначеними законом особливостями та відрізняється від порядку призначення керівників інших суб`єктів господарювання державного сектору економіки, у тому числі ДП  «Український карантинний розсадник».
Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до власного тлумачення заявником норм трудового законодавства та необхідності переоцінки доказів і встановлених на  їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріально і процесуального права.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для його скасування.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині без змін.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України залишити без змін.
Постанову Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року в частині вирішення позовної вимоги про поновлення на роботі залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її  ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська	
Судді:	А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун М. Ю. Тітов	
 
Відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України постанову оформив суддя Тітов М. Ю.