П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 400/7904/24	

Перша інстанція: суддя Дерев`янко Л.Л.,
повний текст судового рішення
складено 21.10.2024, м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Димерлія О.О.,
суддів: Шляхтицького О.І., Осіпова Ю.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.10.2024 у справі №400/7904/24 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
У С Т А Н О В И В:
21.08.2024 ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просив суд:
- визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з підстав передбачених підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з підстав передбачених підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він має право на звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю – ОСОБА_2 , яка має І групу інвалідності. 
Не погоджуючись із заявленими позивачем позовними вимогами військовою частиною НОМЕР_1 до суду першої інстанції подано відзив, у якому зазначено, що ОСОБА_1 не доведено відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю І групи.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.10.2024 у справі №400/7904/24 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Приймаючи таке рішення суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не подано доказу на підтвердження відсутності інших членів сім`ї першого та другого ступенів споріднення, які можуть здійснювати постійний догляд за ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю І групи.
Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на неповне з`ясування окружним адміністративним судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, викладено прохання скасувати оскаржуваний судовий акт із прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначає, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції безпідставно враховано приписи наказу Міністерства оборони України від 23.07.2024 №495 щодо внесення змін до Додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (пункт 12.11 розділу XII) відносно визначення переліку документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, адже на час виникнення спірних правовідносин його не існувало. На думку скаржника, положеннями чинного законодавства не передбачено документу, який підтверджує факт відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи. Як стверджує позивач, згідно довідки від 26.06.2024 №19.04-/17581/2024 відсутні будь-які ніші особи, які спільно проживають чи пов`язані спільним побутом з ОСОБА_2 .  
У свою чергу, військовою частиною НОМЕР_1 до суду апеляційної інстанції подано відзив на апеляційну скаргу у якому відповідач погоджується із викладеними Миколаївським окружним адміністративним судом в оскаржуваному рішенні висновки та просить залишити такий судовий акт без змін. 
В силу приписів пунктів 1, 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з урахуванням такого.
Зокрема, апеляційним адміністративним судом з`ясовано, що ОСОБА_1 призваний на військову службу по мобілізації.
Військову службу ОСОБА_1 проходить у військовій частині НОМЕР_2 , яка безпосередньо підпорядкована військовій частині НОМЕР_1 .
Колегією суддів установлено, що ОСОБА_1 подано рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за хворою матір`ю – ОСОБА_2 , яка має І групу інвалідності.
За наслідком розгляду такого звернення військовою частиною НОМЕР_1 на адресу позивача скеровано лист від 21.07.2024, у якому зазначено про залишення рапорту без реалізації, оскільки ОСОБА_1 не подано документів, які підтверджують факт відсутності інших осіб І чи ІІ ступеня спорідненості, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 .
Уважаючи порушеним своє право на звільнення з військової служби позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом. 
Здійснюючи апеляційний перегляд справи колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями статті 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно із частинами першою, другою та п`ятою статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. 
Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Перелік підстав для звільнення з військової служби визначено статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби, зокрема, під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Пунктом 3 частиною 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану у разі необхідності здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.
Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008.
Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:
- підстави звільнення з військової служби;
- думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;
- районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
10.04.2009 Міністром оборони України видано наказ №170 «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України».
Означеним підзаконним нормативно-правовим актом визначено механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153.
Згідно із пунктом 5 додатку 19 до Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (пункт 12.11 розділу XII) «Перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби» при поданні до звільнення з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12.06.2013 № 413 та визначено підпунктом «г»  пунктів 1, 2 частини четвертої, підпунктом «ґ» пункту 2 частини п`ятої, підпунктом «г» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються:
- копія аркуша бесіди;
- копія рапорту військовослужбовця;
- документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин;
- копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Згідно із пунктом 213 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці строкової військової служби можуть бути звільнені зі строкової військової служби достроково відповідно до  пунктів "б",  "в",  "г" частини другої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
У разі надходження рапорту від військовослужбовця або заяви від його родичів про дострокове звільнення в запас за сімейними обставинами командир військової частини зобов`язаний надіслати у триденний строк до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї військовослужбовця запит для перевірки його сімейного стану.
Керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, одержавши документи від командира військової частини або заяву безпосередньо від родичів військовослужбовця про дострокове звільнення в запас, призначає комісію, яка перевіряє в десятиденний строк сімейний стан родичів військовослужбовця. За результатами перевірки складається акт обстеження, який надсилається для розгляду керівнику обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Системний аналіз вищенаведених законодавчих приписів дає підстави для висновку, що після подання військовослужбовцем рапорту про звільнення, з необхідними документами, командир військової частини зобов`язаний скерувати до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї військовослужбовця запит для перевірки його сімейного стану.
Відповідно до абзацу 16 пункту 11 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 № 154, районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення перевіряють за зверненням командира військової частини або за заявою родичів (за наявності підстав) сімейний стан військовослужбовця.
Колегія суддів зазначає, що саме районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки наділено повноваженнями з перевірки сімейного стану військовослужбовця. 
Натомість, згідно фактичних обставин справи, у даному випадку, після надходження рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби командиром військової частини відповідний запит до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї військовослужбовця для перевірки його сімейного стану не скеровувався. 
Відповідно до статті 77 КАС України у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд апеляційної інстанції відмічає, що до доказів і доказування в адміністративних справах застосовуються принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі та презумпція «винуватості» суб`єкта владних повноважень.
Отже, в адміністративних справах тягар доказування правомірності прийнятого рішення в разі його оскарження в суді покладається саме на суб`єкта владних повноважень. Проте, покладення такого тягаря доказування на відповідача не звільняє від права та обов`язку позивача - приватної особи - спростувати надані відповідачем докази.
Апеляційний адміністративний суд зазначає, що з метою підтвердження наявності підстав для звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовцем подано:
- свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 від 24.11.1976, згідно із яким ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 ;
- довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №511003, відповідно до якої ОСОБА_2 є особою з інвалідністю І групи, потребує постійного стороннього нагляду та догляду;
- інформацію про зареєстроване/задеклароване місце проживання/зняття із зареєстрованого/задекларованого місця проживання особи від 29.04.2024 №19.04-06/7376/2024, згідно із якою зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 .
- інформацію про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 26.06.2024 №19.04-06/17581/2024, відповідно до якої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
- висновок лікарської комісії щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №422 від 26.04.2024, за яким ОСОБА_2 потребує постійного стороннього догляду через обмеження здатності контролювати свою поведінку;
- довідку комунального некомерційного підприємства «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради від 09.05.2024 №196;
- військовий квиток серії НОМЕР_4 .
Колегія суддів зазначає, що звертаючись до військової часини із рапортом ОСОБА_1 заявив про наявність у нього права на звільнення з військової служби, додавши до відповідного звернення наявні у нього докази. 
Натомість, обґрунтовуючи власну позицію військова частина НОМЕР_1 проявляючи пасивну поведінку в процесі доказування лише вказує, що ОСОБА_1 не подано документів, які підтверджують факт відсутності інших осіб І чи ІІ ступеня спорідненості, які можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 .
Між тим, як зазначено вище, після подання військовослужбовцем рапорту про звільнення, з необхідними документами, саме командир військової частини зобов`язаний скерувати до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї військовослужбовця запит для перевірки його сімейного стану.
Здійснюючи розгляд даної справи суд апеляційної інстанції враховує, що ОСОБА_1 проходить військову службу в особливий період, а  тому покладення на нього надмірного тягаря доказування у даній справі є неприпустимим. 
Суд апеляційної інстанції зазначає, що до перевірки територіальним центром комплектування та соціальної підтримки сімейного стану військовослужбовця апеляційний адміністративний суд позбавлений можливості вирішити ініційований позивачем спір по суті.
Отже, беручи до уваги наведене, колегія суддів вказує про передчасність заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, що виключає у подальшому можливість прийняття суб`єктом владних повноважень протиправних рішень, вчинення дії чи бездіяльності для оскарження яких позивачу необхідно буде повторно звертатись за захистом до суду.
З огляду на встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що в досліджуваних правовідносинах командиром військової частини НОМЕР_1 не вчинено необхідних дій для належного розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби за підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», зокрема, не скеровано до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї військовослужбовця запиту для перевірки його сімейного стану.
Згідно із сталою судовою практикою сама по собі бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта, яка виражається у формі невчинення дії (дій), яку він зобов`язаний був і міг вчинити.
Отже, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів військовослужбовця у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень суд апеляційної інстанції, з урахуванням приписів ч.2 ст.9 КАС України, уважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо скерування до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї військовослужбовця запиту для перевірки його сімейного стану.
Відповідно до п.23 ч.1 ст.4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Беручи до уваги вищевикладене, на думку колегії суддів, у спірних правовідносинах належним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 скерувати до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї військовослужбовця запит для перевірки його сімейного стану.
Наведені вище обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, що вплинуло на правильність надання оцінки спірним правовідносинам та відповідно вирішення даного спору. 
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено апеляційним судом у даній справі.
Межі перегляду судом апеляційної інстанції справи визначено статтею 308 КАС України, відповідно до частини 2 якої суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Відтак, у зв`язку із тим, що викладені Миколаївським окружним адміністративним судом у рішенні від 21.10.2024 у справі №400/7904/24 висновки не відповідають обставинам справи, суд апеляційної інстанції уважає за необхідне скасувати такий судовий акт із прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову. 
Керуючись ст.ст.308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний адміністративний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 21.10.2024 у справі №400/7904/24 скасувати.
Прийняти у справі нове судове рішення.
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо скерування до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї військовослужбовця запиту для перевірки його сімейного стану.
Зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 скерувати до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем проживання сім`ї військовослужбовця запит для перевірки його сімейного стану.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач 		О.О. Димерлій	
Судді	  	О.І. Шляхтицький    Ю.В. Осіпов