ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 червня 2025 року                                                                          Справа № 904/5287/24 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. ,  суддя Філіпова Т.Л. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Дніпровського державного університету внутрішніх справ на рішення Господарського суду Волинської області від 17 березня 2025 року у справі №904/5287/24 (суддя Дем`як В.М.)
за позовом Дніпровського державного університету внутрішніх справ
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ РЕСУРС"
про стягнення 185966,67 грн.

ВСТАНОВИВ:
Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ РЕСУРС" про стягнення 185 966,67 грн. безпідставно збережених коштів.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов`язань згідно договору купівлі-продажу №191/23 від 04 жовтня 2023 року в частині безпідставно збережених коштів у вигляді сум ПДВ за договором.
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05 грудня 2024 року у справі №904/5287/24 матеріали справи передано за територіальною підсудністю Господарському суду Волинської області.
Рішенням Господарського суду Волинської області від 17 березня 2025 року у справі №904/5287/24 відмовлено в позові Дніпровського державного університету внутрішніх справ до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ РЕСУРС" про стягнення 185966,67 грн.
Вказане рішення мотивоване тим, що наявність у Дніпровського державного університету внутрішніх справ статусу бюджетної установи та перебування у сфері управління Міністерства внутрішніх справ України згідно визначених Статутом напрямів діяльності безпосередньо не вказує на те, що поставка за договором здійснювалася саме для потреб забезпечення національної безпеки та оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Враховуючи викладене, господарський суд не знайшов підстав та можливості для оподаткування за нульовою ставкою господарських операцій з постачання Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ дизельного палива та бензину за договором купівлі-продажу №191/23 від 04 жовтня 2023 року на підставі підпункту "г" пункту 195.1.2 статті 195 Розділу V Податкового кодексу України.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 17 березня 2025 року у справі №904/5287/24 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що з огляду на пункт 7 розділу І Статуту Дніпровського державного університету внутрішніх справ, основними напрямами діяльності Університету є підготовка фахівців для забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Паливо, закуплене за Договором, використовується для транспортних засобів позивача, які забезпечують перевезення курсантів, викладачів та підтримання функціонування закладу, що є складовою захисту безпеки населення та інтересів держави (стаття 3 Конституції України, стаття 1 Закону України "Про національну безпеку України"). Здійснення фінансування Договору передбачено за рахунок коштів Державного бюджету України в межах бюджетної програми 1001050 - Реалізація державної політики у сфері внутрішніх справ, забезпечення виконання завдань і функцій органів, установ та закладів Міністерства внутрішніх справ України.
Апелянт стверджує, що незалежно від того, був сформований постачальником чи ні податковий кредит за операціями з придбання пального (товар для заправки), будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (інші пально-мастильні матеріали, запасні частини, комплектуючі, охолоджуючі рідини, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами), операції з подальшого постачання таких товарів для визначених Постановою №178 категорій суб`єктів оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість. Наполягає, що включення ПДВ за ставкою 20% до ціни Договору суперечить імперативним нормам податкового законодавства. При цьому, посилається на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 14 листопада 2023 року у справі №910/2416/23.
Крім того, скаржник вважає, що відповідачем сума податку на додану вартість у розмірі 185 966,67 грн отримана за товар, який підлягав оподаткуванню за нульовою ставкою, а тому дана сума коштів є перерахованою поза межами договірних платежів та має наслідком збагачення відповідача за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом.
Листом №904/5287/24/2050/25 від 14 квітня 2025 року матеріали справи витребувано з Господарського суду Волинської області.
22 квітня 2025 року до апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №904/5287/24.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від  28 квітня 2025 року у справі №904/5287/24 відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дніпровського державного університету внутрішніх справ на рішення Господарського суду Волинської області від 17 березня 2025 року у справі №904/5287/24. Запропоновано відповідачу в строк протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому статтею 263 ГПК України, та докази його надсилання апелянту. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
09 травня 2025 року від ТОВ "ВОГ РЕСУРС" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останнє вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абзацу 1 частини 10 статті 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За приписами частини 13   статті 8 ГПК України   розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абзац 2 частини 10 статті 270 ГПК України).
Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.
Судом було створено сторонам належні умови для реалізації їх прав.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги Дніпровського державного університету внутрішніх справ на рішення Господарського суду Волинської області від 17 березня 2025 року у справі №904/5287/24 за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 04 жовтня 2023 року за результатами здійснення закупівлі шляхом проведення відкритих торгів, номер закупівлі UA-2023-09-18-013413-a, між Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ РЕСУРС" (Продавець), укладено договір купівлі-продажу №191/23 (далі по тексту - Договір), за умовами пункту 1.1 якого, Продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар - Паливо дизельне ДП-Л-Євро 5-ВО, бензин А-95 - Євро5 - ЕО (в талонах/скретч-картках) код за ДК 021:2015:09130000-9 Нафта і дистиляти, згідно специфікації (далі за текстом - Товар), а покупець прийняти та оплатити на умовах цього договору.
Згідно пункту 1.2 договору, асортимент, вартість та кількість товару наведені в специфікації, яка являє собою невід`ємну частину договору.
Загальна вартість цього Договору 1 115 800,00 грн. з ПДВ, згідно Специфікації (додаток №1), яка є невід`ємною частиною цього Договору (пункт 3.1 Договору).
Розрахунки проводяться на підставі наданого продавцем рахунку та накладної протягом 70 календарних днів з дня отримання покупцем товару в порядку, передбаченому законодавством для бюджетних організацій (пункт 4.1 договору).
Строк поставки товару до 20 грудня 2023 року (пункт 1.3 договору).
Відповідно до пункту 5.1 договору днем поставки товару вважається дата одержання товару на складі покупця.
Пунктом 5.3 договору сторони встановили, що пункт постачання товару (талонів/скретч-карток) за цим договором: 49081, Україна, Дніпропетровська область, м. Дніпро, пр. Гагаріна, 26.
Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2023 року (пункт 10.1 договору).
На виконання умов договору відповідач поставив позивачу, 16000 літрів палива дизельного ДП-Л-Євро5-ВО за ціною 55,79 грн./л. з ПДВ та 4000 літрів бензину А-95- Євро5-ЕО за ціною 55,79 грн./л. з ПДВ, всього на загальну суму 1 115 760,00 грн. у тому числі ПДВ – 185960,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №197275 від 09 жовтня 2023 року на загальну суму 1 115 760,00 грн.
Позивач оплатив повну вартість отриманого товару, перерахувавши відповідачу 1 115 760,00 грн. з яких розмір ПДВ складає -185 960,00 грн., що підтверджується копією платіжної інструкції №5520 від 09 жовтня 2023 року.
Сторонами умови Договору були виконані, а на веб–ресурсі prozorro.gov.ua, за посиланням https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2023-09-18-013413-a, позивачем оприлюднено звіт про виконання договору про закупівлю UA-2023-09-18-013413-a.
За господарською операцією - поставкою пального за договором на суму 1 115 760,00 грн., відповідач склав податкову накладну №291 від 11 жовтня 2023 року та зареєстрував її в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Позивач доводить, що протягом березня 2024 року Міністерство внутрішніх справ України проводило внутрішній аудит Дніпровського державного університету внутрішніх справ. Під час аудиту, в тому числі, було перевірено договір та виявлено, що зазначений договір був укладений з порушенням постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2022 року №178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану". А саме, до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою.
Позивач зазначає, що з метою досудового врегулювання спору направив відповідачу лист-вимогу №1/2183 від 10 квітня 2024 року, яким відповідачу було запропоновано вирішити справу в досудовому порядку та повернути позивачу безпідставно одержані кошти у вигляді сум ПДВ за договором.
ТОВ "ВОГ РЕСУРС" листом №2714 від 30 квітня 2024 року повідомило позивача, що оскільки вимога №1/2183 від 10 квітня 2024 року підписана особою, перевірити повноваження якої є неможливим, залишає вимогу без розгляду.
Враховуючи викладене вище позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом свого порушеного права та просить стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти у вигляді податку на додану вартість у розмірі 185 966,67 грн.
Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).
За приписами частин першої і третьої статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становить умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними (частина 5 статті 180 Господарського кодексу України).
Відповідно до статті 11 Закону України "Про ціни і ціноутворення" вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.
Отже, сторони на договірних засадах передбачають формування ціни за договором.
Згідно з підпунктом 14.1.178 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, ПДВ - це непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.
Згідно з підпунктами "а" і "б" пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 Податкового кодексу України.
За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).
Згідно із підпунктом "г" підпункту 195.1.2 статті 195 Розділу V Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.
Відповідно до пунктів 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02 березня 2022 року "Про деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану" до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.
З дослідженого судами вбачається, що предметом договору купівлі-продажу №191/23 від 04 жовтня 2023 року є поставка відповідачем позивачу за плату палива дизельного ДП-Л-Євро 5-ВО та бензину А-95 -Євро5-ЕО.
Відповідно до пункту 1.1 договору продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець прийняти та оплатити на умовах цього договору.
Судом першої інстанції правомірно зазначено, що договором не визначено цільове призначення товару. Будь-які посилання стосовно того, що постачання палива дизельного та бензину здійснювалось з метою заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, тощо, договір купівлі-продажу №191/23 від 04 жовтня 2023 року не містить. 
ТОВ "ВОГ РЕСУРС" у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що до, під час та після укладення договору купівлі-продажу №191/23 від 04 жовтня 2023 року не отримував від апелянта інформації про те, що постачання товару здійснюється для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави або для заправки (дозаправки) транспорту третіх осіб. 
Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що мета постачання палива дизельного та бензину за договором купівлі-продажу №191/23 від 04 жовтня 2023 року не відповідає вимогам постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02 березня 2022 року для можливості оподатковування операцій з постачання товарів за нульовою ставкою.
Апелянт не є суб`єктом-отримувачем товару, який в силу постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02 березня 2022 року наділений правом оподатковування операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України за нульовою ставкою.
З огляду на викладене, колегія суддів виснувала, що на відносини між Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ РЕСУРС" за договором купівлі-продажу №191/23 від 04 жовтня 2023 року не поширюється дія Постанови Кабінету Міністрів України №178 від 02 березня 2022 року та положення підпункту "г" пункту 195.1.2 статті 195 Розділу V Податкового кодексу України.
Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ на підтвердження підстав для задоволення позовних вимог посилається на те, що протягом березня 2024 року Міністерство внутрішніх справ України проводило внутрішній аудит Дніпровського державного університету внутрішніх справ та було встановлено, що договір купівлі-продажу №191/23 від 04 жовтня 2023 року був укладений з порушенням постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2022 року №178 "Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану".
Однак, такі доводи грунтуються виключно на припущеннях, оскільки в підтвердження проведення аудиту до матеріалів справи не долучено будь-якого акта перевірки (аудиту), ревізії Дніпровського державного університету внутрішніх справ окремих питань фінансово-господарської діяльності.
Крім того, акт перевірки (аудиту) - це документ про результати проведеної перевірки (аудиту), який є носієм дій з фінансового контролю та інформації про виявлені недоліки, виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Акти ревізії та документальних перевірок не мають обов`язкового характеру та не можуть оспорюватися в суді. Встановлені під час проведення контрольних заходів підрозділами аудиту факти підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним ГПК України (подібні висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі №910/12793/17, від 21 травня 2018 року у справі №922/2310/17, від 07 грудня 2021 року у справі № 922/3816/19).
Результати перевірки можуть бути підставою для вжиття органом державного фінансового контролю в межах своєї компетенції відповідних заходів реагування, в тому числі, притягнення до відповідальності посадових осіб, винних у допущених порушеннях у встановленому чинним законодавством порядку, саме позивача у справі, а не для встановлення певного зобов`язання в межах господарсько-договірних відносин.
Як доречно зазначив місцевий господарський суд, договором не визначено цільове призначення товару. Отже, після отримання товару за спірним договором, в якому не визначено спеціального предмету та мети придбання товару, позивач має право розпоряджатися ним на власний розсуд як своєю власністю, зокрема, використати у власних потребах або передати його на будь-яких умовах третім особам, тощо.
Апелянт не наводить жодного пункту договору з зазначення мети закупівлі товару. Будь-яких посилань стосовно того, що постачання дизельного палива та бензину здійснювалось з метою заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, та саме для потреб забезпечення оборони України, тощо, договір не містить. Отже, після отримання товару за спірним договором, в якому не визначено спеціального предмету та мети придбання товару, Позивач має право розпоряджатися ним на власний розсуд як своєю власністю.
У випадку передання позивачем такого товару на свій розсуд третім особам, між позивачем та третіми особами виникають свої, окремі правові відносини, які жодним чином не впливають на правовідносини між сторонами за договором купівлі-продажу №191/23 від 04 жовтня 2023 року. Таким чином, подальші дії з розпорядження позивачем своєю власністю не можуть створювати для відповідача будь-які правові наслідки.
Судами обох інстанцій звертається увага позивача, що укладання договору і фактична поставка товару за договором з ТОВ "ВОГ РЕСУРС" відбулася після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №178 від 02 березня 2022 року.
З огляду на викладене, Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ, будучи обізнаним про набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України №178 від 02 березня 2022 року, мав можливість, укладаючи договір купівлі-продажу №191/23 від 04 жовтня 2023 року, повідомити відповідача про те, що постачання товару буде здійснюватися для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, або для заправки (дозаправки) транспорту третіх осіб, тощо та укласти такий договір із відповідними відомостями, а також без включення ПДВ до ціни договору.
Крім того, тендерна документація закупівлі теж не містить інформації про мету закупівлі, навпаки, на веб– ресурсі prozorro.gov.ua, за посиланням https://prozorro.gov.ua/tender/UA-2023-09-18- 013413-a, зазначено, що очікувана вартість закупівлі UA-2023-09-18-013413-a 1 140 000,00 грн. з ПДВ. Згідно тендерної документації закупівлі UA-2023-09-18- 013413-a. (файл - ТД_Нова_952_товар_ 1178.doc), а саме пунктів 1.4, 1.5 Розділу V. Оцінка тендерної пропозиції (сторінка 16): до оцінки тендерних пропозицій приймається сума, що становить загальну вартість тендерної пропозиції кожного окремого учасника, розрахована з урахуванням вимог щодо технічних, якісних та кількісних характеристик предмету закупівлі, визначених цією документацією, в тому числі з урахуванням включення до ціни податку на додану вартість (ПДВ), якщо учасник є платником ПДВ. Найбільш економічною вигідною пропозицією буде вважатися пропозиція з найнижчою ціною з урахуванням усіх податків та зборів (в тому числі податку на додану вартість (ПДВ), у разі якщо учасник є платником ПДВ або без ПДВ - у разі, якщо Учасник не є платником ПДВ.
В пункті 3.5 тендерної документації закупівлі UA-2023-09-18-013413-a. (сторінка 23) Учасник визначає ціну пропозиції з урахуванням податків і зборів, що сплачуються або мають бути сплачені, а також витрат на страхування та інших витрат, визначених законодавством.
Відтак, договір укладений не на виконання мобілізаційних завдань і придбаний товар не призначений для заправки транспорту для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
Отже, наведене вище в сукупності, на переконання судів обох інстанцій, свідчить про відсутність протиправної поведінки відповідача, розмір заявлених до стягнення безпідставно отриманих коштів не підтверджений документально наявними у справі доказами та спростовується в сукупності встановленими обставинами справи і наявними у справі доказами (договором, погодженою двосторонньою документацією до нього).
Позивач не є суб`єктом - отримувачем товару, який в силу постанови №178 наділений правом оподатковування операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України за нульовою ставкою.
Постанова №178 містить чіткий перелік суб`єктів, операції з постачання яким окремих товарів для потреб забезпечення національної безпеки та оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість.
З дослідженого місцевим судом та перевіреного колегією суддів вбачається, що за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань щодо Дніпровського державного університету внутрішніх справ (код ЄДРПОУ 08571446) основним видом діяльності позивача є надання вищої освіти.
Доводи апелянта про наявність у Дніпровського державного університету внутрішніх справ статусу бюджетної установи та перебування у сфері управління Міністерства внутрішніх справ України згідно визначених Статутом напрямів діяльності безпосередньо не вказують на те, що поставка за договором здійснювалася саме для потреб забезпечення національної безпеки та оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав та можливості для оподаткування за нульовою ставкою господарських операцій з постачання Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ дизельного палива та бензину за договором купівлі-продажу №191/23 від 04 жовтня 2023 року.
Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Тлумачення статті 629 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 Цивільного кодексу України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Такий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №355/385/17.
Згідно статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі №554/5323/14 (провадження № 14-605цс18), від 14.11.2018 у справі N2-1383/2010 зазначено, що презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина 1 статті 215 Цивільного кодексу України).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина 1 статті 216 Цивільного кодексу України).
З аналізу наведених норм вбачається, що у статті 215 Цивільного кодексу України визначаються загальні правові засади визнання правочину недійсним.
Відповідно до статті 203 загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно, якщо зміст правочину, на переконання сторони правочину, суперечить актам цивільного законодавства, то такий правочин може не відповідати загальній вимозі, встановленій у частині 1 статті 203 Цивільного кодексу. Проте, це є підставою для визнання такого правочину недійсним, як це передбачено частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України. Відповідно, такий правочин є оскаржуваним і є правомірним до моменту визнання його недійсним в силу статті 204 Цивільного кодексу України.
За змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.
Таким чином, нікчемним є правочин, недійсність якого прямо встановлена законом.
Разом з тим, чинним законодавством прямо не встановлено недійсність правочину, до умов якого включено обов`язок покупця зі сплати ПДВ, якщо, при цьому, операції з постачання відповідних товарів оподатковуються за нульовою ставкою ПДВ, а тому пункт 3.1 Договору в частині нарахування ПДВ на суму поставленого товару, є оспорюваним, а питання щодо його недійсності підлягає вирішенню судом в разі заявлення відповідної вимоги.
Матеріали справи не містять доказів визнання договору купівлі-продажу №191/23 від 04 жовтня 2023 року чи окремих його пунктів недійсними в судовому порядку.
Колегія суддів зазначає, що пунктом 3.1 договору сторони договору включили до ціни товару ПДВ, а тому в силу положень статті 629 Цивільного кодексу України та наведеної практики Верховного Суду, умови пункту 3.1 договору є обов`язковими до виконання сторонами.
В обгрунтування вимог апеляційної скарги Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ посилається на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14 листопада 2023 року у справі №910/2416/23 за позовом заступника керівника Житомирської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону в інтересах держави в особі: 1) Адміністрації Державної прикордонної служби України, 2) Військової частини НОМЕР_1 Державної прикордонної служби України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Західна сировинна компанія про визнання недійсним договору в частині та стягнення 2 833 012,61 грн.
Досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.
Апеляційний суд, проаналізувавши судове рішення, висновки у якому, на думку скаржника, підлягають застосуванню у цій справі, вказує на те, що такі висновки не є релевантними до обставин справи №904/5287/24, оскільки позивачем не заявлено вимогу про визнання недійсним договору в частині визначення його ціни.
Щодо визначення апелянтом грошових коштів у розмірі 185 966,67 грн., як безпідставно набутих та їх стягнення з відповідача в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає наступне.
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина 1 статті 1212 Цивільного кодексу України).
За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).
Загальна умова частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами статті 11 Цивільного кодексу України.
Зокрема, набуття відповідачем як однією зі сторін зобов`язання коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України.
Якщо поведінка набувача, потерпілого не свідчить про існування та виконання договірного зобов`язання, то у разі виникнення між ними спору щодо повернення майна, яке знаходиться у набувача, на спірні правовідносини поширюються положення статті 1212 Цивільного кодексу України.
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 Цивільного кодексу України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Як встановлено судами, 04 жовтня 2023 року між Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ (Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ РЕСУРС" (Продавець), укладено договір купівлі-продажу №191/23, за умовами пункту 1.1 якого, Продавець зобов`язується поставити та передати у власність покупця товар-Паливо дизельне ДП-Л-Євро 5-ВО, бензин А-95 -Євро5-ЕО (в талонах/скретч-картках) код за ДК 021:2015:09130000-9 Нафта і дистиляти, згідно специфікації (далі за текстом - Товар), а покупець прийняти та оплатити на умовах цього договору.
Сторони підписали специфікацію до договору, в якій визначили товар, що підлягає поставці, а саме: 16000 літрів палива дизельного ДП -Л-Євро5-ВО та 4000 літрів бензину А-95- Євро5-ЕО на загальну суму 1 115 800,00 грн. у тому числі ПДВ – 185 966,00 грн.
На виконання умов договору відповідач поставив позивачу 16000 літрів палива дизельного ДП -Л-Євро5-ВО за ціною 55,79 грн./л. з ПДВ та 4000 літрів бензину А-95- Євро5-ЕО за ціною 55,79 грн./л. з ПДВ, всього на загальну суму 1 115 760,00 грн. у тому числі ПДВ – 185 960,00 грн., що підтверджується підписаною сторонами та скріпленою їх печатками видатковою накладною №197275 від 09 жовтня 2023 року на загальну суму 1 115 760,00 грн.
Позивач стверджує, що оплатив поставлений відповідачем товар в повному обсязі, в тому числі ПДВ.
В той же час, суди дійшли висновку, що підстави для оподаткування за нульовою ставкою господарських операцій з постачання позивачу палива дизельного та бензину за договором купівлі-продажу №191/23 від 04 жовтня 2023 року відсутні. 
Таким чином, позивач в рамках договору купівлі-продажу №191/23 від 04 жовтня 2023 року отримав оплату в розмірі 1 115 760,00 грн., в тому числі ПДВ 185 960,00 грн., що відповідає положенням договору та приписам Податкового кодексу України та Постанови КМУ №178.
Враховуючи викладене, укладений сторонами договір купівлі-продажу №191/23 від 04 жовтня 2023 року є достатньою та належною правовою підставою сплати апелянтом відповідачу грошових коштів. Сплачені позивачем відповідачу грошові кошти не можуть вважатися безпідставно набутими в розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки сплачені на виконання договору купівлі-продажу, укладеного сторонами.
Місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про необгрунтованість позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача 185 966,67 грн. безпідставно набутих грошових коштів.
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.
При цьому, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі "Гарсія Руїс проти Іспанії").
На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду Волинської області від 17 березня 2025 року у справі №904/5287/24, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу, які заявлені ТОВ "Вог Ресурс", суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Судові витрати - це передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи (аналогічний висновок міститься у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц).
Статтею 123 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частинами 3, 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини 1   статті 1 вказаного Закону).
Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України).
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України   розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі №912/1025/20).
У пункті 169 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зазначено, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2021 року у справі №34-16/17-3683-2011 викладено висновок про те, що під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, визначеними у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9   статті 129 Господарського процесуального кодексу України   (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Таким чином, суд касаційної інстанції чітко зазначив, що критерії, визначені частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статті 129 цього Кодексу.
Водночас критерії, визначені частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При цьому, витрати на професійну правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16).
Як вбачається з матеріалів справи, у відзиві ТОВ "Вог Ресурс" на апеляційну скаргу зазначено, що товариство планує понести у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Докази понесення судовимх витрат будуть подані до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
10 червня 2025 року від ТОВ "Вог Ресурс" надійшла заява про відшкодування витрат на правничу допомогу у справі №904/5287/24, з проханням стягнути з позивача 10000 грн. витрат на правничу допомогу.
До заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу додано копія договору про надання правничої допомоги №24/04 від 24 січня 2022 року, копія додаткової угоди від 01 травня 2025 року, копія акта приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 05 червня 2025 року та копія платіжної інструкції №4806287641 від 06 червня 2025 року про сплату 10000 грн.
Як вбачається із матеріалів справи, 24 січня 2022 року між ТОВ "ВОГ РЕСУРС" та АО "ЗОЛОТІ ВОРОТА" укладено договір про надання правничої допомоги (надалі – Договір).
Згідно пункту 1.1 Договору, Виконавець (АО "ЗОЛОТІ ВОРОТА") зобов`язується здійснювати захист, представництво інтересів Клієнта (ТОВ "ВОГ РЕСУРС") та надавати інші види правничої допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначені цим Договором, Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та іншим чинним законодавством, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього Договору.
Згідно пункту 1.2 Договору, зміст, умови, вартість та строки виконання покладених Клієнтом на Виконавця завдань визначаються Сторонами у додаткових угодах до даного Договору.
Згідно пункту 1.3 Договору, факт надання Виконавцем правової допомоги (послуг) Клієнту оформляється Актом приймання-передачі виконаних робіт.
01 травня 2025 року між сторонами укладено Додаткову угоду до Договору, за якою Клієнт доручає, а Виконавець приймає на себе зобов`язання надати Клієнту юридичні послуги, що полягають у наданні правничої допомоги в процесі розгляду Північно-західним апеляційним господарським судом апеляційної скарги Дніпровського державного університету внутрішніх справ на рішення Господарського суду Волинської області від 17 березня 2025 року у справі №904/5287/24.
Пунктом 2 Додаткової угоди, сторони узгодили, що за здійснену правничу допомогу та послуги, що надаються Виконавцем, Клієнт сплачує Виконавцю гонорар (винагороду) у фіксованому розмірі, що становить 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.).
05 червня 2025 року, за результатом надання послуг по Договору, між сторонами підписано Акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг). Загальна вартість виконаних Виконавцем робіт по Договору становить 10 000,00 грн.
Згідно пункту 3 Додаткової угоди, гонорар сплачується в готівковій або безготівковій формі, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Виконавця, протягом 20 (двадцяти) банківських днів з моменту підписання Сторонами Акту приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт).
06 червня 2025 року ТОВ "ВОГ РЕСУРС" сплачено АО "ЗОЛОТІ ВОРОТА" 10 000,00 грн. витрат на правничу допомогу, що підтверджується платіжною інструкцією від 06 червня 2025 року.
Як було раніше зазначено колегією суддів за текстом постанови, за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
При цьому, розподіл судових витрат визначений статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, частиною 4 якої передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (до яких відповідно до частини 3 статті 123 цього Кодексу належать витрати на професійну правничу допомогу), покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України.
Частинами 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
При цьому, загальне правило розподілу судових витрат визначене статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, яка є загальною та повинна застосовуватись у системно-логічному зв`язку із частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, зважаючи на приписи частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, суд: має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони; з власної ініціативи, не розподіляти такі витрати повністю або частково та покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення, керуючись критеріями, що визначені частинах 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно із попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
Така позиція випливає з правових висновків, які послідовно викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2022 року у справі №922/1964/21, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц.
Отже, такі критерії як обґрунтованість, пропорційність, співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката суд має враховувати як відповідно до частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, так і відповідно до частини 5 статті 129 цього Кодексу.
Тобто критерії, визначені частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статті 129 цього Кодексу. Водночас, критерії, визначені частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі і інших, передбачених частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи із принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткові постанови Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №902/1051/19 та від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна та інші проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
Правова позиція щодо розумності та співмірності розміру витрат на правову допомогу також відображена в постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі №905/1795/18 і від 01 серпня 2019 року у справі №915/237/18.
Відповідно до статті 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Отже, з врахуванням викладеного, виходячи зі змісту норм статей 3, 11, 15 ГПК України, питання про співмірність заявлених відповідачем до стягнення витрат на професійну правничу допомогу має вирішуватись із застосуванням критеріїв пропорційності та розумності, керуючись принципом верховенства права.
Колегія суддів зазначає, що Дніпровський державний університет внутрішніх справ не навело жодних доводів щодо судових витрат ТОВ "ВОГ Ресурс" на професійну правничу допомогу, клопотання про зменшення таких витрат подано не було.
Дослідивши надані відповідачем докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що послуги були реальними, належним чином підтверджені, заявлені до відшкодування суми не є неспівмірними із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та ціною позову. Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про співмірність заявленого відповідачем розміру витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 10000 грн.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
                              
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Дніпровського державного університету внутрішніх справ на рішення Господарського суду Волинської області від 17 березня 2025 року у справі №904/5287/24 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Волинської області від 17 березня 2025 року у справі №904/5287/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
Справу №904/5287/24 повернути до Господарського суду Волинської області.

Повний текст постанови складений "30" червня 2025 р.

Головуючий  суддя                                                                      Бучинська Г.Б. 

Суддя                                                                                              Василишин А.Р.  

Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.